29.970 FPS 2 h 30 min
,הבעיה בשבילנו אינה "?האם התשוקות שלנו מסופקות או לא"
,הבעיה היא "?איך אנו יודעים למה אנו משתוקקים"
,אין שום דבר ספונטני .שום דבר טבעי, בתשוקות האנושיות
.התשוקות שלנו הן מלאכותיות
.עלינו ללמוד להשתוקק
.קולנוע הוא האמנות הסוטה האולטימטיבית
,היא לא נותנת לך את מה שאתה משתוקק לו .היא אומרת לך איך להשתוקק
~ מדריך הסוטה לקולנוע ~
מוצג על ידי הפילוסוף והפסיכואנליטיקאי
סלבוי זיזק
:תרגום BoAzB
- חלק ראשון -
,אני מחבבת אותך .אבל זה פשוט לא מספיק
.אה, שכחתי .אמא שלך הזמינה אותי לארוחת ערב
?אוקי. תביא איתך גלידה, בסדר
,בטח. איזה סוג את רוצה ?שוקולד או וניל
.שוקולד- .אוקי-
מה שאנחנו מקבלים ,"Possessed" בקליפ הנפלא הזה מ
היא אמירה על אמנות הקסם .של הקולנוע בתוך סרט
,יש לנו נערה רגילה ממעמד הפועלים .הגרה בעיירה אפרורית, קטנה וקרתנית
פתאום היא מוצאת את עצמה במצב שבו המציאות עצמה
.יוצרת את הקסם של החוויה הקולנועית
,היא מתקרבת למעקה ...הרכבת עוברת, וזה כאילו
מה שבמציאות הוא רק אדם... העומד בסמוך לרכבת שחולפת באיטיות
הופך לצופה המתבונן .בקסם של המסך
?תשתי משהו
?או, אל תלכי. מסתכלת פנימה
.זו דרך לא נכונה .היכנסי פנימה והסתכלי החוצה
,אנחנו מקבלים סצנה מאוד אמיתית, רגילה
,שעליה המרחב הפנימי של הגיבורה
.מרחב הפנטזיה שלה, מוקרן
,כך, למרות שכל המציאות כפשוטה שם ,הרכבת, הנערה
,חלק מהמציאות ,בתפיסתה ובתפיסתו של הצופה
,כביכול, מתעלה למדרגת הקסם .הופך להיות המסך של חלומותיה
זוהי אמנות הקולנוע .בצורתה הטהורה ביותר
.זו ההזדמנות האחרונה שלך .אחרי זה אין דרך חזרה
,אתה לוקח את הגלולה הכחולה .הסיפור מסתיים
אתה מתעורר במיטתך .ומאמין במה שאתה רוצה להאמין
,אתה לוקח את הגלולה האדומה אתה נשאר בארץ הפלאות
ואני אראה לך כמה עמוק .מחילת הארנב מגיעה
אבל הבחירה בין הגלולה הכחולה והאדומה
היא לא באמת בחירה .בין אשליה למציאות
,כמובן, המטריקס ​​הוא מכונה לבדיות
אבל אלו הן פיקציות .שכבר מבנות את המציאות שלנו
אם אתה לוקח מהמציאות שלנו ,את הבדיות הסמליות המסדירות אותה
.אתה מאבד את המציאות עצמה
.אני רוצה גלולה שלישית
?אז מה היא הגלולה השלישית
בהחלט לא איזו גלולה טרנסצנדנטלית .המאפשרת חווית 'מזון מהיר' דתית מזויפת
אלא גלולה שתאפשר לי לתפוס ,לא את המציאות שמאחורי האשליה
.אלא את המציאות באשליה עצמה
,אם משהו הופך טראומטי מדי, אלים מדי ,אפילו מלא מדי בהנאה
.זה מנפץ את הקואורדינטות של המציאות שלנו .אנחנו חייבים להפוך אותו לפיקציה
,המפתח הראשון לסרטי אימה הוא לומר
,בואו נדמיין את אותו הסיפור" ."אבל בלי אלמנט האימה
.זה נותן לנו, אני חושב, את הרקע
,אנחנו באמצע מפרץ בודגה
.בו מתרחשת עלילת "ציפורים" של היצ'קוק
,ציפורים" הוא סרט על נערה צעירה" עשירה, אשת החברה הגבוהה
,מסן פרנסיסקו, המתאהבת בבחור
,עוקבת אחריו למפרץ בודגה
.שם היא מגלה שהוא גר עם אמו
,כמובן, זה לא העסק שלי ...אבל כשאתה מביא בחורה כמו ש
?יקירתי- ?כן-
אני חושב שאני יכול להתמודד .עם מלאני דניאלס בעצמי
ובכן, כל עוד אתה יודע .'מה אתה רוצה, מיץ
.אני יודע בדיוק מה אני רוצה
,ואז, ישנה התסבוכת האדיפלית הסטנדרטית
,מתח של גילוי עריות בין האם לבן
הבן מפוצל בין .האם הרכושנית והנערה הפולשנית
?מה קורה איתם- ?מה קורה עם כל הציפורים-
?איפה אתה רוצה את הקפה הזה- .כאן על השולחן, מותק-
.'תזדרז עם שלך, מיץ
אני בטוחה שמיס דניאלס .רוצה לצאת לדרכה
אני חושבת שאת צריכה .להישאר הלילה, מלאני
יש לנו חדר נוסף .בקומה השנייה והכל
,השאלה הגדולה לגבי הציפורים ,כמובן, היא הטיפשית והברורה
"?למה הציפורים תוקפות"
...'מיץ
אין זה מספיק לומר שהציפורים .הן חלק מהסדר הטבעי של המציאות
במידה מסוימת כאילו מימד זר פולש
.וממש קורע לגזרים את המציאות
,אנו, בני האדם .איננו נולדים באופן טבעי למציאות
על מנת שנפעל כאנשים נורמלים המקיימים אינטראקציה עם אנשים אחרים
,החיים במרחב של מציאות חברתית
.הרבה דברים צריכים לקרות למשל, עלינו להיות ממוקמים כראוי
.בתוך הסדר הסמלי וכן הלאה
כאשר דבר זה, קיומנו הנאות ,בתוך מרחב סמלי, מופרע
.המציאות מתפרקת
,לכן, אם להציע את הנוסחה הפסיכואנליטית
ההתקפות האלימות של הציפורים הן כמובן התפרצויות
,של האני-עליון האימהי ,של הדמות האימהית המונעת
.המנסה למנוע יחסים מיניים
אז הציפורים הן אנרגיה גולמית .של גילוי עריות
.מה אני עושה? אני מצטער, עכשיו תפסתי
.אלוהים, אני חושב כמו מלאני ?את יודעת מה אני חושב עכשיו
."'אני רוצה לזיין את מיץ" .זה מה שהיא חשבה
.לא, סליחה, סליחה, סליחה
התכוונתי שיש לי בלבול .ספונטני של כיוונים
.גברת בייטס
אנחנו נמצאים במרתף של ."בית האם מ"פסיכו
הדבר המעניין הוא עצם .הפריסה של הבית
,אירועים התרחשו בתוכו בשלוש רמות
.הקומה הראשונה, קומת הקרקע, קומת המרתף
כאילו הן משחזרות את שלוש הרמות .של הסובייקטיביות האנושית
.קומת הקרקע היא אגו
,נורמן מתנהג שם כמו בן נורמלי
.מה שנותר מהאגו הרגיל שלו משתלט
.שם למעלה, זה האני-עליון
האני-עליון האימהי, כי האם המתה
.היא בעצם דמות של האני-עליון
.לא, אמא. אני הולך להביא משהו
,אני מצטערת, ילד אבל אתה מצליח להיראות מגוחך
.כאשר אתה נותן לי פקודות- .בבקשה, אמא-
.לא, אני לא אסתתר במרתף הפירות
?אתה חושב שאני מחופפת, הא
,ולמטה במרתף, זהו האיד
.המאגר של דחפים אסורים אלה
אז אנו יכולים לפרש את האירוע ,באמצע הסרט
כאשר נורמן נושא את האם
,או, כפי שאנו למדים בסוף ,המומיה של האם, גופה, שלד
...מהקומה הראשונה למרתף
.אתה לא תעשה את זה שוב. לעולם לא .עכשיו צא החוצה
.אמרתי לך לצאת, ילד- .אני אשא אותך, אמא-
זה כאילו הוא מעביר אותה בראשו שלו...
.כגורם הנפשי מהאני-עליון לאיד
.תוריד אותי. הניח לי ...אני יכולה ללכת בעצמי
כמובן, הלקח כאן הוא הלקח הישן ,שכבר הרחיב עליו פרויד
.שהאני-עליון והאיד מחוברים עמוקות
,האמא מתלוננת בתחילה ,כדמות של סמכות
איך אתה יכול לעשות לי את זה" אתה לא מתבייש
,זה מרתף פירות". ואז" ,אמא עוברת באופן מיידי לניבול פה
"?אתה חושב שאני מחופפת"
,אני-עליון הוא לא גורם אתי ,אני-עליון הוא גורם מגונה
מפציץ אותנו בציוויים .בלתי אפשריים, צוחק עלינו
כאשר, כמובן, אנו לא יכולים .לעולם למלא את דרישתו
.ככל שנציית לו, כך נהפוך יותר לאשמים
תמיד יש היבט כלשהו של משוגע מגונה
.בפעולתו של האני-עליון
לעתים קרובות אנו מוצאים אזכור לפסיכואנליזה
.גלום בעצם היחסים בין אנשים
,לדוגמא, שלושת האחים מרקס
.גראוצ'ו, צ'יקו, הארפו
,ברור שגראוצ'ו, הפופולרי ביותר
,עם ההיפר-אקטיביות העצבנית שלו .הוא האני-עליון
.ובכן, זה מכסה הרבה שטח .תגידי, את מכסה הרבה שטח בעצמך
.כדאי שתסתלקי שמעתי שהם הולכים להרוס אותך
ולהקים בניין משרדים .היכן שאת עומדת
את יכולה לעזוב במונית. אם את לא יכולה .להשיג מונית, את יכולה לעזוב בנשיפה
,אם זה מוקדם מדי .את יכולה לעזוב בדקה וחצי
את יודעת שלא הפסקת לדבר ?מאז שהגעתי לכאן
,צ'יקו, הבחור הרציונלי, אגואיסטי .מחושב כל הזמן, הוא אגו
,צ'יקו ליני, אתה נאשם בבגידה .ואם תימצא אשם, תומת בירייה
.אני מתנגד- ?אה, אתה מתנגד-
?על סמך מה- .לא יכולתי לחשוב על שום דבר אחר לומר-
.ההתנגדות מתקבלת
,והמוזר מכולם, הארפו .הבחור האילם, הוא לא מדבר
.פרויד אמר שהדחפים שותקים .הוא לא מדבר. הוא, כמובן, האיד
?מי אתם
?מה אתה עושה בחדר שלי
.זה השותף שלי .אבל הוא לא מדבר, הוא אילם וחירש
.האיד, בכל העמימות הקיצונית שלו
כלומר, הדבר הכה מוזר בדמותו של הארפו
,הינו שהוא תמים באופן ילדותי ,שואף רק להנאה
.אוהב ילדים, משחק עם ילדים וכן הלאה
,אבל, באותו הזמן אחוז בדיבוק כלשהו
.של רשע קדמוני, אגרסיבי כל הזמן
ושילוב ייחודי זה ,של שחיתות גמורה ותמימות
.הוא מהותו של האיד
.רד משם. רד מהשולחן הזה
?מה אתה חושב שזה כאן
.תוריד את זה מיד
!משוגע- .תפסיק עם זה-
!תפסיק עם זה
?היי, אתה רוצה לשבור את זה- .קח אותו מכאן-
.היי, הנח לזה
?ד"ר קליין- .כן, אני ד"ר קליין. זה ד"ר טאניי-
?מה המצב- אני שרון. המצב הפך גרוע יותר-
.מאז שצלצלתי אליך .אני חושבת שכדאי שתעלו
?האם יש לה שוב עוויתות- .כן, אבל הן הפכו אלימות-
?נתת לה את התרופה
.הקול הוא לא חלק אורגני של גוף האדם
הוא מגיע ממקום כלשהו .בתוך הגוף
!אמא, בבקשה- .גברת מקניל, זה ד"ר טאניי-
!בבקשה, אמא, הפסיקי את זה- ?מה זה? מה קורה-
!זה בוער! זה בוער- !תעשה משהו, דוקטור. בבקשה, תעזור לה-
,בכל פעם שאנו מדברים לאדם אחר
קיימת תמיד מידה מינימלית ,של אפקט פיתום
.כאילו איזה כוח זר השתלט
.אל תתן לאויב כל שליטה עליה
.ובן-עוון לא יוכל לפגוע בה
,אימך מוצצת זין בגיהינום !קאראס, חזיר חסר אמונה שכמוך
,זכרו כי בתחילת הסרט .זו הייתה ילדה צעירה ויפה
?איך היא הפכה למפלצת שאנחנו רואים
.אחז בה דיבוק ?אבל מהו הדיבוק שאחז בה
.קול. קול בהיבטים המגונים שלו
.ראה את צלבו של האל .כלך לך, כוח עוין
הסרט הראשון הגדול ,על הממד הטראומטי הזה של הקול
,הקול שמרחף בחופשיות סביב .והוא נוכחות טראומטית, מעוררת פחד
הרגע האולטימטיבי או אובייקט החרדה ,שמעוות את המציאות
,היה בשנת 31, בגרמניה .צוואתו של ד''ר מבוזה" של פריץ לאנג"
אתה והאישה
.לא תעזבו את החדר הזה בחיים
!מפלצת
!תפסיק, בבקשה
אנחנו לא רואים את מבוזה .עד סוף הסרט
.הוא רק קול
.אתם לא תעזבו את החדר הזה בחיים
,ולגאול דרך בנך החי ושולט איתך
,באחדות של רוח הקודש .אלוהים, לנצח נצחים
.אמן
אז, הבעיה היא, וזו הסיבה ,שיש לנו שני כמרים לצידה
,איך להיפטר מפולש זה .מהפולש הזר הזה
כאילו אנו מצפים מהסצנה המפורסמת מ"הנוסע השמיני" של רידלי סקוט
.לחזור על עצמה
כאילו אנו רק מחכים לכמה ,יצורים מפחידים, זרים
.קטנים ומרושעים למראה שיקפצו החוצה
,יש חוסר איזון בסיסי ,פער, בין האנרגיה הנפשית שלנו
,"שלה קרא פרויד "ליבידו ,אל-מוות אינסופי זה
,אנרגיה שנמשכת מעבר לחיים ומוות
,והאומללות, הסופיות .מציאות התמותה של גופנו
זו אינה רק הפתולוגיה .של להיות נשלט על ידי רוחות רפאים
הלקח שאנחנו צריכים ללמוד ושהסרטים מנסים להימנע ממנו
הוא שאנחנו בעצמנו החייזרים .השולטים על הגוף שלנו
אנושיות פירושה שהחייזרים .שולטים בגוף החיה שלנו
,האגו שלנו ,הגורם הנפשי שלנו, הוא כוח זר
.המעוות ושולט בגוף שלנו
אף אחד לא היה מודע באופן כה מלא
למימד הטראומטי ,של הקול האנושי
הקול האנושי לא כמדיום הנשגב, השמימי
לביטוי עומקה ,של הסובייקטיביות האנושית
אלא הקול האנושי .כפולש זר
אף אחד לא היה מודע לכך .יותר מאשר צ'רלי צ'פלין
,צ'פלין עצמו משחק בסרט שתי דמויות
...את הספר הטוב, הקטן, היהודי
,ואת כפילו הרשע
.הינקל, הדיקטטור .היטלר, כמובן
.בחייך, עזוב אותי- ...אתה-
.הוא נשך את האצבע שלי
,הספר היהודי, דמות הנווד .היא כמובן דמותו של הקולנוע האילם
דמויות אילמות הן בעצם .כמו דמויות בסרט מצויר
.הן לא יודעות מוות .הן לא יודעות אפילו מיניות
.הן אינן יודעות סבל
,הן פשוט ממשיכות בחתירה האוראלית ,האגואיסטית שלהן
.כמו חתולים ועכברים בסרט מצויר
,אתה חותך אותן לחתיכות .הן מתחברות מחדש
.אין סופיות, אין תמותה כאן
.יש רוע, אבל מעין רוע נאיבי, רוע טוב
,אתה פשוט אגואיסט, אתה רוצה לאכול ,אתה רוצה להכות את האחר
.אבל אין אשמה אמיתית
מה שאנחנו מקבלים עם הצליל הוא
,פנימיות, עומק, אשמה
,אשמה
.במילים אחרות, היקום האדיפלי המורכב
.הנה אתה .קבל כפתור הינקל. קבל כפתור הינקל
פיסול נאה עם קישקוש .על כל כפתור
הבעיה של הסרט ,אינה רק הבעיה הפוליטית
,איך להיפטר מטוטליטריזם‎
,מהכוח המפתה הנורא שלו ,אלא זו גם בעיה צורנית יותר
איך להיפטר מהמימד .המחריד הזה של הקול
,או, שכן אין אנו יכולים פשוט להיפטר ממנו ,איך לביית אותו
,איך להפוך את הקול הזה, בכל זאת
,לאמצעי לביטוי אנושיות .אהבה וכן הלאה
המשטרה הגרמנית תופסת את הנווד המסכן בחושבה שזהו היטלר
ועליו לנאום בפני .כנס גדול
אני מצטער, אבל אני לא רוצה להיות .קיסר. זה לא העסק שלי
.אני לא רוצה לשלוט או לכבוש אף אחד .הייתי רוצה לעזור לכולם, במידת האפשר
,יהודי, גוי, שחור, לבן .כולנו רוצים לעזור זה לזה
.בני אדם הם כאלה
שם, כמובן, הוא נואם את נאומו הגדול ,על הצורך באהבה
.הבנה בין אנשים ,אבל יש מלכוד
.אפילו מלכוד כפול
,חיילים, בשם הדמוקרטיה !הבה נתאחד כולנו
אנשים מריעים בדיוק באותו האופן .כפי שהם הריעו להיטלר
המוזיקה שמלווה את ,הסיום ההומניסטי הגדול הזה
,"הפתיחה לאופרה של ואגנר, "לוהנגרין
היא אותה המוזיקה שאנו שומעים
כאשר היטלר חולם בהקיץ על כיבוש העולם כולו
כאשר יש לו בלון .בצורה של כדור הארץ
.זו היא אותה המוזיקה
ניתן לקרוא זאת כגאולתה .הסופית של המוסיקה
את אותה מוזיקה ששימשה למטרות רשע .ניתן לגאול כדי לשרת את הטוב
,או שניתן, ואני חושב שצריך .לקרוא זאת בצורה הרבה יותר מעורפלת
שעם מוסיקה, אנחנו לא יכולים .אף פעם להיות בטוחים
במידה שהיא מחצינה ,את הלהט הפנימי שלנו
.מוסיקה היא תמיד איום פוטנציאלי
יש סצנה קצרה ,'ב"מלהולנד דרייב" של דיוויד לינץ
המתקיימת בתיאטרון ,שבו אנו נמצאים כעת
בה מאחורי המיקרופון ,אישה שרה
,ואז, כתוצאה מתשישות או משהו .היא מתמוטטת לרצפה
.באופן מפתיע, השירה ממשיכה
.מיד לאחר מכן, הדבר מוסבר .זה היה פלייבק
אבל לאותן מספר שניות ,כאשר אנחנו מבולבלים
אנו מתעמתים עם המימד המסויט הזה .של אובייקט חלקי אוטונומי
כמו בהרפתקאות הידועות ,של חתול הצ'שייר מאליס בארץ הפלאות
.כאשר החתול נעלם, החיוך נשאר
ייתכן ששמתם לב .שאני לא כולי שם בעצמי
הדבר המרתק ,בקשר לאובייקטים חלקיים
,במובן של איברים ללא גוף
הוא שהם מגלמים ."את מה שפרויד כינה "דחף מוות
.כאן אנו צריכים להיות מאוד זהירים
דחף מוות" הוא לא סוג של" .חתירה בודהיסטית לכליון
"...אני רוצה למצוא שלוות נצח, אני רוצה" .לא, "דחף מוות" הוא כמעט ההיפך מכך
דחף מוות" הוא המימד של מה" שבאימה בדיונית כמו זו של סטיבן קינג
,נקרא המימד של הזומבים ,של חיים מתים
של משהו שנשאר בחיים .גם אחרי שהוא מת
,וזה, במובן מסוים .אלמוות בחוסר החיים, במוות עצמו
.זה ממשיך, מתעקש .אתה לא יכול להרוס אותו
,ככל שאתה חותך אותו .כך הוא מתעקש יותר, הוא ממשיך
,מימד זה ,סוג של לא-מוות שטני
.הוא מהותם של אובייקטים חלקיים
,עבורי, הדוגמא היפה ביותר כאן ,היא "נעליים אדומות" של מייקל פאוול
.על בלרינה
תשוקתה לריקודים .מתממשת בהשתלטות נעליה
.הנעליים הן ממש האובייקט הלא-מת
אולי החלק הגופני האולטימטיבי
אשר מתאים לתפקיד זה של האובייקט החלקי האוטונומי
.הוא האגרוף, או ליתר דיוק, היד
,יד זו, המתרוממת מעלה .זוהי כל כוונת הסרט
.זה לא פשוט משהו זר לו
.זהו לב הליבה של האישיות שלו בחוץ
?אבטחה
.אני נקמתו המגחכת של ג'ק
?מה לעזאזל אתה עושה
.זה כאב
רחוק מלייצג סוג מסוים של מזוכיזם סוטה
,או פנטסיה ריאקציונרית של אלימות
.הסצנה הזאת משחררת באופן עמוק
.אני כאן, כביכול, בצד האגרוף
.אני חושב שזו המשמעות של שחרור
,על מנת לתקוף את האויב .אתה קודם צריך לנצח את עצמך
,כדי להיפטר, בתוכך ,ממה שקושר אותך למנהיג
,לתנאי עבדות .וכן הלאה וכן הלאה
!לא, בבקשה תפסיק
?מה אתה עושה
!הו, אלוהים, לא, בבקשה! לא
,מסיבה כלשהי .חשבתי על הקרב הראשון שלי, עם טיילר
ישנו תמיד הסכסוך הזה .ביני ובין הכפיל שלי
!בן זונה
.היכית אותי באוזן- .טוב, ישו. אני מצטער-
?המשיח! למה באוזן, בנאדם ...אני דפקתי הכל-
.לא, זה היה מושלם
,זה כאילו הכפיל מגלם את עצמי
.אך ללא המימד המסורס של עצמי
יש אפיזודה בקלאסיקת ,האימה הבריטית הנפלאה
..."Dead of Night"
.ידעתי שלא תעזוב אותי, הוגו
.ידעתי שתחזור
שבו מייקל רדגרייב משחק פיתום ...
.שמפתח קנאה בבובה שלו
.אל תתרגש, רק התלוצצתי
!אתה מכיר אותי. מקסוול
.מקסוול
!מקסוול! תוריד את הידיים שלך ממני
!הפסק שם- !מקסוול-
!היי, טיפש שכמוך
.שוטר, מהר, פתח את הדלת הזאת
.מהר
,בפרץ של אלימות ,הוא הורס את הבובה, היא נשברת
ואז בסצנה האחרונה של הסרט ,אנו רואים אותו בבית החולים
,חוזר לאט להכרה .חוזר לעצמו
.קודם קולו תקוע בגרון
,לאחר מכן, בקושי רב, סוף סוף ,הוא מסוגל לדבר
אבל הוא מדבר .בקולה המעוות של הבובה
.הלו, סילבסטר
.חיכיתי לך
.והלקח הוא ברור
הדרך היחידה עבורי להיפטר מאובייקט חלקי אוטונומי זה
.היא להפוך לאובייקט זה
.כאשר את מוכנה, תגידי לי- .אוקיי, אני מוכנה-
.חכי רגע ...שאני לא אתבלבל ביניהם
.איפה המפתח שלי? המפתח שלי כאן
.אוקיי, כל... את תצעקי מתי
אני עומד על אותה המרפסת ,היכן שהרצח
,סצנת הרצח הטראומטית ."מתרחשת ב"השיחה
,הרצח של הבעל
נצפה מבעד לזכוכית האטומה שמולי
.על ידי הבלש הפרטי, ג'ין הקמן
.הבלש נמצא בחדר הסמוך
יש משמעות לכך ,שממש לפני שהוא רואה את הרצח
הוא בוחן את המרפסת .דרך סדק בקיר הזכוכית
בכל פעם שיש לנו ,סצנת הצצה שכזו
בה מישהו מתבונן ,באירועים טראומתיים דרך סדק
,אנו אף פעם לא עוסקים בשני חלקים
.משני צידי הקיר, של אותה מציאות
לפני שהוא רואה משהו ,או מדמיין שהוא רואה משהו
.הוא מנסה להקשיב ,הוא מתנהג כמצותת
.עם כל אביזרי הבילוש שלו
?למה זה הופך אותו
,באופן פוטנציאלי, לפחות
.זה הופך אותו לישות מדומיינת
.אני לא יכול לסבול את זה
.אני לא יכול לסבול את זה יותר
.אתה תגרום לי לבכות
.אני יודע, מותק. אני יודע. גם אני
.לא, לא- .אין לי מושג על מה אתה מדבר-
.הוא לא מדמיין את זירת הרצח
.הוא מדמיין את עצמו כעד לרצח
.אני אוהבת אותך
,מה שהוא רואה בחלון הזכוכית המטושטש
אשר למעשה מתפקד ,כסוג של מסך בסיסי
,מסך קולנועי אפילו
צריך להיתפס כניסיון נואש ,לדמיין, להזות אפילו
,את התמיכה הגופנית, החומרית .למה שהוא שומע
.שלום, תינוקי- !שתקי-
!זה 'אבא', יא זבל ?איפה הוויסקי שלי
דירתה של דורותי היא אחד מהמקומות המסויטים
אשר נמצאים בשפע .'בסרטיו של דיוויד לינץ
מקומות בהם כל העכבות .המוסריות או החברתיות מושעות
.שבהם הכל אפשרי
,המין הנמוך ביותר ,המזוכיזם, הגסויות
המישור העמוק ביותר ,של התשוקות שלנו
בהן אנו לא מוכנים להודות .אפילו בפני עצמנו
אנו מעומתים איתן .במקומות כאלה
.פשקי את הרגליים שלך
.רחב יותר
.עכשיו הראי לי את זה
.אל תסתכלי עליי
מאיזו פרספקטיבה ?אנו צריכים לבחון את הסצנה הזאת
תארו לעצמכם את הסצנה ,כאילו ילד קטן
...חבוי בארון או מאחורי דלת
.אמא
.עד לקיום יחסי המין של ההורים...
,הוא עדיין אינו יודע מהי מיניות .איך אנחנו עושים את זה
,כל מה שהוא יודע זה מה שהוא שומע .צלילים מוזרים של נשימות כבדות
.ואז הוא מנסה לדמיין מה קורה
,"ממש בתחילת "קטיפה כחולה אנו רואים את אביו של ג'פרי
.לוקה בהתקף לב, נופל מטה
יש לנו את שקיעתה .של הסמכות האבהית הרגילה
.אמא
.אמא אוהבת אותך- !תינוקי רוצה לזיין-
זה כאילו ג'פרי מדמיין
,את זוג ה'הורים' הפרוע הזה ,דורותי ופרנק
כסוג של השלמה פנטסמטית .לחסרונה של הסמכות ההורית האמיתית
,תתכונני להזדיין !המזדיינת של המזדיינים! מזדיינת
!אל תסתכלי עליי
,ברור לא רק שפרנק משחק .אלא אפילו משחק בהגזמה
,זה כאילו המחוות המוגזמות עד גיחוך
,צעקות וכן הלאה .נמצאות כאן כדי לחפות על משהו
,הנקודה היא, כמובן .זו המתבקשת
לשכנע את הצופה הבלתי נראה ,בחוסנו של האב
.כדי לחפות על האימפוטנציה של האב
אז הדרך השנייה לקריאת הסצנה ,יכולה להיות כמחזה
מחזה מגוחך באלימותו המוצג על ידי האב
כדי לשכנע את הבן .בכוחו, באונו השופע
הדרך השלישית הייתה יכולה .להתמקד בדורותי עצמה
פמיניסטיות רבות, כמובן, מדגישות ,את הברוטליות נגד נשים בסצנה הזאת
ההתעללות. איך דמותה של דורותי .היא קורבן להתעללות
.כמובן שמימד זה קיים כאן
אבל אני חושב שצריך להסתכן .בפרשנות הופכית, מזעזעת יותר
,מה אם הבעיה ,כביכול, המרכזית
של כל הסצנה הזאת ?היא הפסיביות של דורותי
!אל תסתכלי עליי
,אולי מה שפרנק עושה ,באופן נואש, מגוחך
,הוא ניסיון, יעיל בכל זאת ,לעזור לדורותי
,להעיר אותה מתרדמתה ?כדי להביא אותה לחיים
,אז אם פרנק הוא הפנטסיה של מישהו .אולי הוא הפנטסיה של דורותי
,יש כאן מין שילוב מוזר .הדדי של פנטסיות
.הישארי בחיים, תינוקת
,זו לא רק עמימות .אלא תנודה בין שלושה מוקדים
זה, אני חושב, מה שמסביר את .ההדהודים המוזרים של הסצנה הזאת
זה מביא אותנו לדוגמא ,השלישית שלנו, ואולי המכרעת
מה שהוא עבורי הצילום ."היפה ביותר בכל "ורטיגו
הצילום בו אנו רואים את סקוטי ,בעמדה של מציצן
.מתבונן דרך סדק
זה כאילו מדלן באמת שם ,במציאות הרגילה
בעוד סקוטי מציץ בה ,מאיזה חלל פנימי מסתורי
.מאיזו שאול מעורפלת
.זהו מיקומו של המבט הפנטסטי המדומיין
,מבט זה הוא הנקודה הנסתרת ,הכתם העיוור
שממנו האובייקט הנצפה .מחזיר את המבט
לאחר שהוא חושד שרצח מתרחש ,בחדר מלון בקרבת מקום
,ג'ין הקמן, המשחק את הבלש הפרטי
.נכנס לחדר הזה ובודק את האסלה
ברגע שהוא מתקרב ,אל האסלה בחדר האמבטיה
ברור שאנחנו נמצאים .בטריטוריה של היצ'קוק
,ברור שדיאלוג מסוים .אינטנסיבי ומרומז עם "פסיכו" קורה
,במחווה אלימה מאוד
כאילו הוא מאמץ את התפקיד של ,"אמו של נורמן בייטס, הרוצחת ב"פסיכו
,הוא פותח את הווילון ,בוחן את האמבט בקפידה
,מחפש עקבות של דם שם
,אפילו בוחן את הפער, החור .בתחתית האמבט
זהו בדיוק אחד ,מאובייקטים מרכזיים אלו
,כי בפסיכו, החור ,דרך פייד-אאוט
,החור הופך לעין .מחזיר את המבט
אנו אומרים כי העין .היא החלון של הנשמה
אבל מה אם אין נשמה ?מאחורי העין
מה אם העין היא סדק
שדרכו אנו יכולים להבחין ?רק בתהום השאול
,כאשר אנו מסתכלים דרך סדקים אלה
,אנו רואים את הצד האפל, האחר
.שבו כוחות נסתרים מנהלים את ההצגה
,זה כאילו ג'ין הקמן קובע ."לא, אנחנו בכל זאת לא ב"פסיכו"
בואו נחזור לאובייקט הראשון" "שהקסים אותי, האסלה
,הוא מדיח אותה ואז הדבר הנורא קורה
,בניסיון הבסיסי ביותר שלנו
,כאשר אנו מורידים את המים
צואה פשוט נעלמת ,מתוך המציאות שלנו אל תוך חלל אחר
שאותו אנו תופסים פנומנולוגית ,כסוג של שאול
.מציאות אחרת, מציאות כאוטית, בראשיתית
,והאימה האולטימטיבית, כמובן .היא אם השטיפה לא עובדת
.אם חפצים חוזרים
,אם שאריות, שאריות צואה .חוזרות מהמימד הזה
.חדר האמבטיה
היצ'קוק משחק כל הזמן .עם הסף הזה
.ובכן, הם כבר ניקו את כל זה .הבדל גדול
.הייתם צריכים לראות את הדם
...כל המקום היה
!ובכן, זה נורא מכדי לתאר. נורא
,הסצנה האפקטיבית ביותר בשבילי
ואפילו המרגשת ביותר ,"בכל "פסיכו
,היא לאחר רצח המקלחת
כאשר נורמן בייטס .מנסה לנקות את חדר האמבטיה
אני זוכר בבירור כאשר בגיל ההתבגרות ,ראיתי לראשונה את הסרט
עד כמה עמוק התרשמתי ,לא רק מהאורך של הסצנה
,זה נמשך כמעט עשר דקות ,פרטים של ניקוי וכן הלאה
,אלא גם מההקפדה ,איך זה נעשה
.וגם מההזדהות שלנו כצופים עם זה
אני חושב שזה אומר לנו הרבה ,על הסיפוק מעבודה
.מעבודה עשויה כהלכה
,ואין זו בניה של משהו חדש
אלא אולי עבודת אדם .בצורתה הבסיסית ביותר
,עבודה, ניתן לומר, ברמה אפס
העבודה של ניקוי .עקבות של כתם
,העבודה של מחיקת הכתמים ,ההרחקה של שאול כאוטי זה
המאיים להתפרץ בכל עת .ולבלוע אותנו
אני חושב שזוהי התחושה העדינה .שסרטיו של היצ'קוק מעוררים
זה לא פשוט שמשהו .נורא קורה במציאות
,משהו גרוע יותר יכול לקרות שמערער את הרקמה
.של מה שאנו חווים כמציאות
אני חושב שזה מאוד חשוב איך ההתקפה .הראשונה של הציפורים מתרחשת בסרט
,כאשר אובייקט פנטסיה ,משהו מדומיין, אובייקט מהחלל הפנימי
,נכנס למציאות הרגילה שלנו .המרקם של המציאות מעוות
כך התשוקה רושמת את עצמה .לתוך המציאות, על ידי עיוות זה
.תשוקה היא פצע של מציאות
,אמנות הקולנוע מורכבת מעירור תשוקה
.משחק עם תשוקה
,אבל, באותו הזמן ,שומרת אותה במרחק בטוח
,מבייתת אותה .הופכת אותה למוחשית
כאשר אנו הצופים יושבים ,באולם קולנוע
...מסתכלים על המסך ,אתם זוכרים, ממש בהתחלה
,לפני שהסרט מתחיל ,זה מסך שחור, כהה
.ולאחר מכן אור מוטל עליו
האם אנחנו בעצם לא בוהים לתוך אסלה
ומחכים לדברים ?שיופיעו מתוך האסלה
והאין כל הקסם של מחזה מוצג על מסך
,סוג של פיתוי מתעתע
המנסה להסתיר את העובדה
?שאנחנו בעצם צופים בחרא
הייתה גברת צעירה של אונגר אשר ניהלה רומן עם קונגר
הם אמרו, "איך זה מרגיש "?לשכב עם צלופח
,ובכן," היא אמרה" "בדיוק כמו גבר, רק ארוך יותר"
בדרך כלל, אנשים מבינים את הלקח של הפסיכואנליזה הפרוידיאנית
כאילו המשמעות הסודית .של הכל היא מיניות
.אבל זה לא מה שרוצה פרויד לומר
אני חושב שפרויד רוצה לומר .בדיוק את ההיפך
זה לא שהכל הוא ,מטאפורה למיניות
,שלא משנה מה אנחנו עושים .אנחנו תמיד חושבים על זה
השאלה הפרוידיאנית היא, אבל מה ?אנחנו חושבים כאשר אנחנו עושים את זה
- חלק שני -
במיניות, זה אף פעם ,רק אני והשותף או שותפה שלי
,או יותר שותפים .מה שאתם עושים
זה תמיד... צריך שיהיה .תמיד איזה אלמנט פנטסמטי
צריך להיות איזה אלמנט שלישי מדומיין
...מה שהופך אותי ,הופך לאפשרי עבורי
.שמאפשר לי לעסוק במיניות
אם יורשה לי להיות קצת חצוף ,ולהתייחס לחוויה מצערת
,שכנראה מוכרת לרובנו
איך זה קורה שבזמן שמישהו ,עוסק בפעילות מינית
.פתאום הוא מרגיש מטופש
.הוא מאבד את הקשר לאקט
,כאילו, "אלוהים, מה אני עושה כאן "?עושה את התנועות החוזרות המטופשות האלה
.וכן הלאה וכן הלאה
,שום דבר לא משתנה במציאות
ברגעים המוזרים האלה .שבהם אני, כביכול, התנתקתי
זה פשוט כי אני מאבד .את תמיכת הפנטסיה
,יש קסם שאין לעמוד בפניו
,לפחות עבורי בסצנה מפחידה זו
כאשר ניאו מתעורר משנתו בתוך המטריקס
והופך להיות מודע למה שהוא באמת ,בתוך המיכל העוברי הזה
,צף בנוזל ,מחובר למציאות וירטואלית
שבו אתה מופחת לאובייקט פסיבי לחלוטין
כאשר האנרגיה שלך .נשאבת ממך
אז למה המטריקס ?זקוק לאנרגיה שלנו
אני חושב שהדרך הנכונה .לשאול את השאלה הזאת היא להפוך אותה
,לא למה המטריקס ​​צריך את האנרגיה ?אלא למה האנרגיה צריכה את המטריקס
,כלומר מכיוון שאני חושב שהאנרגיה
,שאנו מדברים עליה היא ליבידו ,היא התענוג שלנו
מדוע החשק המיני שלנו ?צריך את היקום הוירטואלי של הפנטסיות
,למה אנו לא יכולים פשוט ליהנות באופן ישיר ?שותף ליחסי מין וכן הלאה
.זו השאלה הבסיסית ?למה ​​אנו צריכים את התוספת הווירטואלית הזו
הליבידו שלנו זקוק לאשליה .כדי לקיים את עצמו
אחד המוטיבים המעניינים ביותר ,במדע בדיוני הוא זה של מכונת האיד
אובייקט שיש לו את יכולת הקסם
לממש ישירות לפנינו
,את החלומות הכמוסים ביותר שלנו .התשוקות, אפילו רגשות האשם
יש לזה מסורת ארוכה ,בסרטי מדע בדיוני
אבל כמובן הסרט על מכונת איד .הוא "סולאריס" של אנדריי טרקובסקי
,סולאריס" הוא סיפורו של קלווין" פסיכולוג, שנשלח ברקטה
,לחללית שמקיפה את סולאריס .כוכב לכת חדש שהתגלה
דברים מוזרים מדווחים .מהחללית
כל המדענים שם ,משתגעים
ואז קלווין מגלה .מה קורה שם
לפלנטה זו יכולת קסם לממש ישירות
,את הטראומות העמוקות ביותר שלך .חלומות, פחדים, תשוקות
הפנים הכמוס ביותר .של המרחב הפנימי שלך
גיבור הסרט מוצא בוקר אחד
,את אשתו שנפטרה .שהתאבדה לפני שנים
,אז הוא מממש לא כל כך את תשוקתו .כמו את תחושת האשמה שלו
כאשר הגיבור מתמודד ,עם שיבוט הרפאים, כביכול
,של אשתו המנוחה
למרות שהוא נראה ,מאוד אוהד
,רוחני, מהורהר וכן הלאה
הבעיה הבסיסית שלו .היא כיצד להיפטר ממנה
מה שהופך את "סולאריס" כה נוגע ללב ,הוא, שלפחות באופן פוטנציאלי
זה מעמת אותנו עם עמדה סובייקטיבית ,טרגית זו של האישה
אשתו, שמודעת לכך
,שאין לה עקביות .שאין לה הוויה מלאה משלה
.אני אפילו לא יודעת מי אני .אני לא זוכרת
ברגע שאני עוצמת את עיני אני לא יכולה ?לזכור איך הפנים שלי נראות, ואתה
,לדוגמא יש לה פערים בזכרונה
כי היא יודעת רק .מה שהוא יודע שהיא יודעת
?אתה מכיר את עצמך
.כמו כל אדם
.היא רק החלום שלו שהתגשם
והאהבה האמיתית שלה אליו מתבטאת
בניסיונותיה הנואשים ,למחוק את עצמה
,לבלוע רעל או משהו ,רק כדי לנקות את השטח
כי היא מנחשת .שזה מה שהוא רוצה
?זה מחריד, לא
אני לא אתרגל !לתחיות המתמידות האלה
קל יחסית להיפטר .מאדם אמיתי
,אתה יכול לנטוש אותו או אותה .להרוג אותו או אותה, לא משנה מה
,אבל מרוח רפאים, נוכחות רפאים .הרבה יותר קשה להיפטר
זה נדבק אליך .כמו נוכחות של צל
?האם אני מגעילה אותך- .לא-
!אתה משקר- !תפסיקי עם זה-
!אני בטח נראית מגעיל
מה שאנחנו מקבלים כאן .הוא המיתולוגיה הגברית הנמוכה ביותר
רעיון זה שאישה .אינה קיימת בכוחות עצמה
שאישה היא רק חלומו הממומש של גבר
או אפילו, כמו שטוענים האנטי-פמיניסטים .הרדיקלים, אשמתו של הגבר ממומשת
נשים קיימות בגלל .שהתשוקה הגברית הפכה טמאה
,אם גבר מטהר את תשוקותיו ,נפטר מחומר מלוכלך
,פנטסיות .אישה חדלה מלהתקיים
,בסופו של הסרט ,'אנחנו מקבלים מעין 'סעודת האדון
,פיוס שלו לא עם אשתו .אלא עם אביו
?האם ראית את "ורטיגו" של היצ'קוק- .מצטער, אני לא מבין-
.מצטער. "ורטיגו" של היצ'קוק, הסרט
.אלפרד היצ'קוק .אני חושב שזה קרה כאן, אתה יודע
.אה, אתה לא מכיר את הסצנה, בסדר- .כנראה-
,לעתים קרובות דברים מתחילים כזיוף ,לא אותנטיים, מלאכותיים
אבל אתה נלכד .בתוך המשחק של עצמך
."וזו הטרגדיה האמיתית של "ורטיגו
,זהו סיפור על שני אנשים ,שכל אחד מהם בדרכו שלו או שלה
נלכדים במשחק מראית העין .של עצמם
,לשניהם ,למדלן ולסקוטי
.מראית העין גוברת על המציאות
?"מה הוא סיפורו של "ורטיגו ,זהו סיפור על שוטר בדימוס
שיש לו פחד פתולוגי מגבהים .בגלל תקרית בקריירה שלו
ואז חבר ותיק שוכר אותו ,לעקוב אחר אשתו היפה
.בגילומה של קים נובאק
האישה אחוזת דיבוק באופן מסתורי
על ידי רוח הרפאים של יפיפיית העבר .הספרדית המנוחה, קרלוטה ואלדס
.השניים מתאהבים
.האישה הורגת את עצמה
,"החלק הראשון של "ורטיגו ,עם התאבדותה של מדלן
אינו ממוטט ,כפי שהוא היה יכול להיות
,כי זהו באמת אובדן מחריד .אבל בעצם האובדן הזה, האידיאל שורד
הרעיון של האישה הפטאלית .אוחז בך לגמרי
,מה שבסופו של דבר דימוי זה
הדמות המרתקת של האישה .הפטאלית, מייצגת, הוא מוות
המשיכה של יופי היא תמיד .הצעיף המכסה סיוט
,כמו הרעיון של יצור מרתק
,אבל אם תתקרב אליה יותר מדי
,אתה רואה חרא, ריקבון .אתה רואה תולעים זוחלות בכל מקום
התהום האולטימטיבית ,אינה תהום פיזית
אלא התהום של .העומק של אדם אחר
זה מה שפילוסופים מתארים .כלילה של העולם
,כמו כשאתה רואה אדם אחר .בתוך העיניים שלו או שלה, אתה רואה את התהום
זו הספירלה האמיתית .המושכת אותנו פנימה
,סקוטי נותר לבד, שבור .לא יכול לשכוח אותה
הוא משוטט בעיר .בחיפוש אחר אישה, אישה דומה
.משהו כמו האישה שנפטרה
.הוא מגלה נערה רגילה, די וולגרית
,סופו של הסיפור, כמובן
הוא בנוסח ,"בדיחה של "האחים מרקס
,האיש הזה נראה כמו אידיוט" ,מתנהג כמו אידיוט
.זה לא צריך להטעות אותך" ."האיש הזה הוא אידיוט
האישה החדשה שנמצאה ,נראית כמו מדלן
,מתנהגת כמו מדלן .היפיפייה הפטאלית
.אנו מגלים שהיא מדלן
מה שאנו למדים הוא ,שידידו של סקוטי
,ששכר את סקוטי ,שכר גם את האישה הזאת, ג'ודי
להתחזות למדלן במזימה שטנית
,להרוג את מדלן האמיתית, אשתו .ולקבל את רכושה
אנחנו יכולים רק .לראות הרבה זה את זו
?למה? כי אני מזכירה לך אותה
.זה לא מאוד מחמיא
צילום הפרופיל ב"ורטיגו" הוא אולי .צילום המפתח של הסרט כולו
,יש לנו שם את הזהות של מדלן ,או ליתר דיוק של ג'ודי
.בכל המתח הטרגי שלה
הוא מספק את הרקע האפל לפרופיל המרתק האחר
.של מדלן במסעדה של ארני
,סקוטי מתבייש מדי .מפחד להסתכל ישירות
זה כאילו מה שהוא רואה ,הוא החומר של חלומותיו
באופן מסוים יותר ממשי בשבילו
מאשר המציאות של האישה .מאחורי גבו
.גם זה לא מאוד מחמיא
אני רק רוצה להיות איתך .עד כמה שאני יכול, ג'ודי
,כאשר אנו רואים פנים .זה בעצם תמיד חצי פנים
,סובייקט הוא משהו חלקי
.פנים, משהו שאנחנו רואים .מאחוריהם, יש חלל ריק, לא כלום
וכמובן, אנו נוטים באופן ספונטני למלא ריקנות זו
עם הפנטסיות שלנו על .העושר של אישיות האדם, וכן הלאה
,לראות מה חסר במציאות
,לראות את זה כמות שזה .שם אתה רואה את הסובייקטיביות
להתעמת עם סובייקטיביות משמעו .להתעמת עם נשיות
.אישה היא הסובייקט .גבריות היא מזויפת
גבריות היא בריחה מהמימד הקיצוני ביותר
.והמסויט של סובייקטיביות
?סקוטי, מה אתה עושה- .אני מנסה לקנות לך חליפה-
.אבל אני אוהבת את השנייה שהיא לבשה
.ואת זאת, זאת יפה- .לא, לא. אף אחת מהן לא נכונה-
אני חושבת שאני יודעת לאיזו חליפה .אתה מתכוון. היה לנו אותה לפני כמה זמן
.תן לי ללכת ולראות .ייתכן שעדיין יש לנו את המודל הזה
.תודה לך
אתה מחפש את החליפה .שהיא לבשה, בשבילי
.אתה רוצה אותי לבושה כמוה- .ג'ודי, אני רק רוצה שתיראי יפה-
אני מכיר את סוג החליפה .שתראה טוב עליך
!לא, אני לא אעשה את זה
.ג'ודי
.לא יכול להיות שזה כל כך משנה בשבילך ...אני רק רוצה לראות מה
.לא, אני לא רוצה בגדים .אני לא רוצה שום דבר
.אני רוצה לצאת מכאן- .ג'ודי, עשי זאת בשבילי-
.הנה
.כן, זהו זה- .כך חשבתי-
,כאשר ג'ודי, שעוצבה מחדש כמדלן
.יוצאת מהדלת, זה כמו פנטסיה ממומשת
וכמובן, יש לנו .שם מושלם למימוש פנטסיות
.'זה נקרא 'סיוט
.הפנטסיה מומשה ?מה זה אומר
כמובן, זה תמיד מתקיים .על ידי אלימות קיצונית
,האלימות, במקרה זה של סקוטי ,המעצב מחדש באכזריות את ג'ודי
,נערה אמיתית, פשוטה .למדלן
,זהו באמת תהליך של השפלה
אשר הוא גם המתת .תשוקתה של האישה
,זה כאילו כדי שיוכל להיות איתה ,להשתוקק לה
,לקיים יחסי מין איתה ,עם האישה
,סקוטי צריך לדכא אותה .לשנות אותה לאישה מתה
,זה כאילו, שוב ,עבור הליבידו הזכרי
,בפרפראזה על אמרה ישנה וידועה .האישה הטובה היחידה היא אישה מתה
,סקוטי לא באמת מוקסם ממנה .אלא מהסצנה כולה, מההצגה
,הוא מביט סביב, בודק
האם הקואורדינטות הפנטסמטיות ?באמת כאן
בשלב זה, כאשר המציאות ,תואמת את הפנטסיה באופן מלא
סקוטי יכול סוף סוף לממש .את יחסי המין שנדחו זמן כה רב
אז התוצאה של אלימות זו היא תיאום מושלם
.בין פנטסיה למציאות
.סוג של קצר במעגל סגור
,'בסרטיו של לינץ .חושך הוא באמת כהה
,האור הוא באמת בלתי נסבל .אור מסנוור
.אש ממש מכאיבה, כל כך חמה
ברגעים אלה ,של חושניות עוצמתית
,זה כאילו אירועים על המסך עצמו
מאיימים לחרוג מגבולות ,המסך ולמשוך אותנו לתוכו
.להגיע אלינו
,זה שוב כאילו מרחב הפנטסיה
,המרחב הבדיוני של הנרטיב הופך עוצמתי מדי
ומושיט את ידו כלפינו הצופים .כך שאנו מאבדים את המרחק הבטוח שלנו
זהו המתח הנכון .של היקום הלינצ'יאני
,היופי של לינץ' הוא, שאם אתה בוחן זאת זה אף פעם לא ברור
האם זה באמת הממשי הברוטלי המוצג שם ?שמטריד אותנו, או שמא זו הפנטסיה שלנו
"ממש בתחילת "קטיפה כחולה ,'של דיוויד לינץ
אנו רואים עיירה אידילית .אמריקנית קטנה
מה יכול להיות יותר נורמלי ,מאב המשפחה
,בחזיתו של בית לבן ונקי ?משקה את הדשא
,אבל פתאום ,האב לוקה בהתקף לב
.נופל לדשא
ואז, במקום להראות ,את המשפחה מבולבלת
,קוראים לאמבולנס ,מה שלא יהיה
.לינץ' עושה משהו לינצ'יאני טיפוסי
המצלמה נעה ,קרוב מאוד לדשא
,אפילו חודרת לדשא
ואנו רואים מה הוא הממשי .של הדשא האידילי הירוק הזה
,אנחנו צריכים לא לשכוח
שזה קורה בדיוק .כאשר לאב יש התקף
,כלומר, כאשר, באופן סמלי .הסמכות האבהית מתפרקת
!אני אשלח אותך ישר לגיהינום, בן זונה- ...בחלומות-
.אני הולך איתך...
.בחלומות... אני הולך איתך
.בחלומות, אני מדבר איתך- .בחלומות... אני מדבר... איתך-
.בחלומות, אתה שלי- .בחלומות... אתה שלי-
,ההיגיון כאן הוא פרוידיאני למהדרין
כלומר, אנו בורחים אל חלום
.כדי למנוע קיפאון בחיים האמיתיים שלנו
אבל אז, מה שאנו נתקלים בו ,בחלום הוא עוד יותר נורא
,כך שבסופו של דבר ,אנחנו ממש בורחים מהחלום
.בחזרה למציאות
זה מתחיל עם, "חלומות הם ,למי שאינם יכולים לסבול
,שאינם חזקים מספיק ."למציאות
זה נגמר עם, "מציאות היא למי ,שאינם חזקים מספיק כדי לשאת
."כדי להתמודד עם החלומות שלהם
"כביש אבוד" ו"מלהולנד דרייב" .הן שתי גרסאות של אותו הסרט
,מה שעושה את שני הסרטים כביש אבוד" במיוחד, כל כך מעניינים"
,הוא איך הם מניחים את שני המימדים
,מציאות ופנטסיה, זה לצד זה .באופן אופקי, ניתן לומר
.זה חייב להיות מסוכן נדל"ן
"מה שאנחנו מקבלים ב"כביש אבוד
,היא המציאות האפרורית, החדגונית .של המעמד הבינוני-עליון בפרברים
,הגיבור, הנשוי לפטרישה ארקט
מאוים בבירור ,על ידי החידתיות של אשתו
.שאינה מגיבה כראוי לחיזוריו
,כשהם מקיימים יחסי מין .הוא נכשל באופן חרוץ
מה שהוא מקבל ממנה הוא .סוג של טפיחה מתנשאת על הכתף
.זה בסדר
.השפלה טוטאלית
.זה בסדר
,לאחר שהרג אותה באקט של תסכול .הגיבור נכנס למרחב הפנטסיות שלו
שם הוא ממציא מחדש ,לא רק את עצמו
.אלא את הסביבה החברתית כולה
קפטן, זה ממש מפחיד .מה שקורה כאן
במה? בסוג של יקום שאנו מוצאים .בדרך כלל בפילם נואר
,אשתו של הגיבור, שהיא ברונטית .הופכת להיות בלונדינית
.במציאות, היא עצורה
כאן, היא משבחת את הגיבור בתוך מרחב הפנטסיה כל הזמן
על היכולות המיניות שלו .וכן הלאה
נראה כאילו החלום הוא הגשמה .של מה שהוא חיפש
.במציאות, המכשול היה פנימי .הקשר המיני שלהם פשוט לא תפקד
,בתוך מרחב הפנטסיה .המכשול מוחצן
.זה יום יפה
מר אדי הוא אדונה של פטרישיה ארקט
.בתוך מרחב הפנטסיה
הוא המכשול .לקיום יחסי מין
אם אי פעם הייתי מגלה ,שמישהו מתעסק איתה
הייתי לוקח את זה, והייתי דוחף את זה ,כל כך עמוק בתחת שלו
.שזה היה יוצא לו מהפה
הרגעים המוזרים באמת הם אלה ,כאשר המעבר השני מתרחש
,כאשר מרחב הפנטסיה, חזיון החלום ,כביכול, כבר מתפורר
.אבל אנחנו עדיין לא חזרנו למציאות
,מרחב ביניים זה
,לא מרחב הפנטסיה ולא מציאות
,המרחב הזה של מעין אלימות בראשיתית
...פיזור, בלבול אונטולוגי
,זהו הרגע החתרני ביותר... .האימה האמיתית של הסרטים האלה
,לקראת סוף אפיזודת הפנטסיה הזו ,כאשר אנחנו מקבלים את האקט המיני
.גם שם האישה נמנעת מהגיבור
.אני אף פעם לא אהיה שלך
".היא לוחשת, "אני אף פעם לא אהיה שלך
,ובאותה נקודה טראומטית .אנו נמשכים בחזרה למציאות
כאשר הגיבור נתקל .בדיוק באותו מבוי סתום
,הדבר בו הסרט באמת עוסק ,נקודת המוקד שלו
זה לא הגיבור, זו כמובן .חידת התשוקה הנשית
,אני מעורב בתעלומה אני באמצע תעלומה
.והכל סודי
?אתה כל כך אוהב תעלומות- .כן-
.את תעלומה
,אני אוהב אותך
.מאוד
חידת הסובייקטיביות הנשית ,'בסרטיו של דיוויד לינץ
.זה הפער בין סיבה ותוצאה
,אתה עושה משהו לאישה
אבל אתה אף פעם לא יודע .מה תהיה התגובה
.ג'פרי, לא, בבקשה
מערכת היחסים שלי כלפי צבעונים .היא בטבעה לינצ'יאנית
.אני חושב שהם מגעילים ...תארו לעצמכם. האין אלה איזה סוג של
,איך אתה קורא לזה, ואגינה דנטאטה
ואגינות עם שיניים המאיימות ?לבלוע אותך
אני חושב שפרחים הם משהו .מגעיל מיסודו
אני מתכוון, האם אנשים מודעים ?איזה דבר נורא הם הפרחים האלה
אני מתכוון, בעצם זוהי הזמנה פתוחה
,לכל החרקים והדבורים ."בואו ותזיינו אותי"
אני חושב שפרחים .צריכים להיות אסורים לילדים
פתאום ראיתי שתי דמויות .קופצות על הסלעים מעלינו
.הם הסתתרו והציצו מדי פעם
,"יש שני בנים שמסתכלים עלינו" .אמרתי לה. שמה היה קתרינה
,תני להם לראות", היא אמרה" .והתהפכה על גבה
.זו הייתה הרגשה מוזרה
,רציתי לקפוץ ולשים עלי את החלוק אבל אני רק שכבתי על הבטן
,עם התחת שלי באוויר .לחלוטין ללא בושה, רגועה לגמרי
אנו הגברים, לפחות במצבנו הרגיל ,של מיניות פאלוצנטרית
גם כאשר אנחנו עושים את זה ,עם אישה אמיתית
אנחנו עושים את זה למעשה .עם הפנטסיה שלנו
אישה מצטמצמת .לאבזר אוננות
אישה מעוררת אותנו במידה שהיא .נכנסת למסגרת הפנטסיה שלנו
.עם נשים, זה שונה
ההנאה האמיתית היא לא בלעשות את זה .אלא בלספר על זה אחר כך
,כמובן ,נשים נהנות ממין באופן מיידי
אבל אני מקווה שאני רשאי כגבר ,להציע השערה נועזת
,שאולי, בזמן שהן עושות את זה
הן כבר מגלמות או משלבות ,את המרחק הנרטיבי המינימלי הזה
כך שהן כבר מתבוננות בעצמן
.והופכות את זה לנרטיב
יש ב"פרסונה" של אינגמר ברגמן סצנה נפלאה שבה
ביבי אנדרסון מספרת ,לליב אולמן הדומת
סיפור על אורגיה קטנה על חוף .שהתקיימה לפני שנים
סצנה זו היא כל כך ארוטית
דווקא משום שברגמן עמד בהצלחה
.בפיתוי של פלאשבק
.אין פלאשבק, רק מילים
כנראה אחת הסצנות הארוטיות ביותר .בכל ההיסטוריה של קולנוע
קתרינה פתחה את כפתורי מכנסיו .והתחילה לשחק איתו
כשהוא גמר .היא לקחה אותו בפיה
הוא התכופף והחל .לנשק אותה על הגב
היא הסתובבה, לקחה את ראשו בשתי ידיה .ונתנה לו את החזה שלה
,הילד האחר התרגש כל כך .אז הוא ואני התחלנו שוב
.זה היה טוב כמו בפעם הראשונה
.אז שחינו ונפרדנו .כשחזרתי, קרל הנריק כבר חזר מהעיר
אכלנו ארוחת ערב .ושתינו יין אדום שהוא הביא
.ואז שכבנו
.זה מעולם לא היה כה טוב, לפני כן או מאז ?האם את יכולה להבין את זה
למרות שנראה ,כי המיניות עוסקת בגוף
.זה לא באמת אודות הגוף
זה איך פעילות גופנית .מדווחת במילים
הפיתוי המיני האולטימטיבי .נמצא במילים
.אני יכול להיות מה שאת רוצה שאהיה
את רוצה שאני אהיה רומנטי, אקח אותך .למסעדה יוקרתית, אין בעיה
...את רוצה שאני ,אהיה החבר הכי טוב שלך ואזיין אותך
...אתייחס אליך טוב, אלקק את הכוס שלך .אין בעיה
.אין הרבה שלא עשיתי
הדבר היחיד שאני לא אעשה .הוא להרביץ לך
,המתח המוזר ובאותו הזמן, הקשר ההדדי
בין מציאות ופנטסיה
אנחנו יכולים לקבל את זה בצורה הטהורה .ביותר במקרה המוזר של פורנוגרפיה
,פורנוגרפיה היא, אכן כך .ז'אנר שמרני
זה לא ז'אנר .שבו הכל מותר
זהו ז'אנר המבוסס .על איסור יסודי
אנו חוצים סף אחד, אתה יכול .לראות הכל, תקריבים וכן הלאה
אבל המחיר שאתה משלם עבור כך
הוא שהנרטיב שמצדיק פעילות מינית .לא צריך להילקח ברצינות
תסריטאים של פורנוגרפיה .לא יכולים להיות כל כך טיפשים
אתם יודעים... הנרטיבים הוולגרים האלה ,של עקרת בית לבד בבית
,שרברב מגיע, מתקן את החור ואז עקרת הבית פונה אליו
,סליחה, אבל יש לי עוד חור לסתום" .אתה יכול לעשות את זה?", או משהו כזה
,זה... ברור .יש כאן סוג כלשהו של צנזורה
או שיש לך סרט עם מעורבות רגשית
אבל אז אתה צריך להפסיק .לפני שמראים את הכל, אקט מיני
,או שאתה יכול לראות את הכל ...אבל אז אינך מורשה
להיות מעורב... .רגשית ברצינות
.אז זו הטרגדיה של פורנוגרפיה
היא מנסה להיות מציאותית ככל האפשר
אבל היא צריכה לשמור על .המינימום של תמיכה פנטסמטית
...ובכן
ראיתי אותו לראשונה .באותו בוקר בלובי
הוא... הוא בדיוק נרשם למלון
והוא הלך אחרי הבל-בוי עם המטען שלו
.למעלית
...הוא
.הוא הביט בי כשהוא עבר על פני .רק מבט
.שום דבר יותר
אבל אני יכולתי בקושי
.לזוז
עיניים עצומה לרווחה" הוא סרט שיש בו" .שיעור מדויק להפליא על פנטסיה
,היא מספרת לו ,לא על עצמה בוגדת בו בפועל
אלא עליה מפנטזת על בגידה
,עם איזה קצין חיל הים .הם נפגשו בבית מלון וכן הלאה
כל הסרט הוא ניסיונו הנואש ,להדביק את הפנטסיה שלה
.שמסתיים בכישלון
,אנשים רבים לא אוהבים בטירה המסתורית של העשירים
,היכן שהם נפגשים לאורגיות שלהם .האורגיה הגדולה
,הם מתלוננים, האורגיה הזו סטרילית
,לחלוטין לא אטרקטיבית .ללא מתח ארוטי
.אבל אני חושב שזו הנקודה
חוסר האונים המוחלט הזה .של פנטסיות גבריות
הסרט הוא הסיפור על איך
הפנטסיה הגברית לא יכולה להשיג ,את הפנטסיה הנשית
כיצד יש יותר מדי תשוקה בפנטסיה הנשית
ואיך זהו האיום .על הזהות הגברית
היכן אנו מוצאים ?"היבט זה... ב"ורטיגו
,האין זה שב"ורטיגו", להיפך ?כל הפעילות היא בצד של סקוטי
,אבל אני חושב שדווקא בגלל זה .פעילותו היא מאוד אכזרית, משפילה
עליו למחוק לחלוטין
.את האישה כישות בעלת תשוקה
.זהו בשבילו התנאי לתשוקה
,הבה נשמיד את האישה"
הבה נדכא אותה כדי" ."שהפנטסיה שלי לבדה תשלוט
,הפתרון האחר הוא, כמובן ,הפתרון המזוכיסטי, שהוא
תן לי לשמור על מראית העין" .של האישה, דומינה, כבוס
אני מקבל את התפקיד הנחות שלי"
אבל בסתר אני האדון "
כי אני כותב את תרחיש" ".הנחיתות שלי
,אבל
.אני כן אוהבת אותך
,ואתה יודע
יש משהו חשוב מאוד .שאנחנו צריכים לעשות בהקדם האפשרי
?מה זה
.להזדיין
זה כאילו המרחב הנפשי הפנימי שלנו הוא פראי מדי
,ולפעמים אנחנו צריכים לעשות אהבה
לא כדי לקבל את הדבר האמיתי ,אלא כדי לברוח מהממשי
מהממשי המוגזם .שאנו פוגשים בפנטסיות שלנו
,אבל אתם יודעים מה? יש לנו גם .לא לשכוח... מ"לב פראי", בובי פרו
."תגידי "תזיין אותי
.ואז אני אעזוב !אין סיכוי. צא החוצה-
תגידי את זה! אני אקרע את !הלב המזוין שלך החוצה, ילדה
."תגידי "תזיין אותי
!"תגידי "תזיין אותי
.ואז אני אעזוב !"תגידי "תזיין אותי
!לחשי את זה. תגידי את זה
!תגידי את זה. תגידי את זה
."תגידי "תזיין אותי
."לחשי את זה. "תזיין אותי
בובי פרו נכנס לחדר שבו ,הנערה הצעירה
,בגילומה של לורה דרן, נחה .ולאט לאט הוא משתלט עליה
"...תזיין אותי, תזיין אותי, תזיין אותי"
.תזיין אותי
!יום אחד,מותק !אבל עכשיו אני חייב ללכת
.תשירי. אל תבכי
,בובי פרו, כביכול .משנה את הסגנון
פתאום הוא מאמץ פנים נחמדים, מנומסים, חייכנים
ואומר "אה, תודה על ההצעה, אבל ."אני חייב ללכת עכשיו, אולי ביום אחר
רק לעורר את הפנטסיה ולאחר מכן לדחות את המעשה
מביא להרס פסיכולוגי .מוחלט
זהו מקרה של אונס נפשי .שיכול להיות גרוע יותר מאונס פיזי
הנקודה היא האיזון השברירי
בין מציאות למימד הפנטסיה .בפעילות המינית שלנו
המורה לפסנתר" של מיכאל הנקה" הוא סיפורו של רומן בלתי אפשרי
,בין אישה בגיל העמידה הסובלת מטראומה עמוקה
.ותלמיד צעיר שלה
היא, באופן מסוים, אדם שעדיין לא עבר .סובייקטיבציה מבחינה מינית
היא חסרה את הקואורדינטות הפנטסמטיות .של התשוקה שלה
זה מסביר כמה ,סצנות מוזרות מאוד בסרט
כמו כשהיא הולכת לחנות פורנוגרפיה
,ולאחר מכן צופה בחדר סגור, קטן .בסצנה מתוך סרט פורנו
,הדרך שהיא צופה בזה, זה לא כדי להתגרות
.אלא היא מתבוננת בזה כתלמיד בבית ספר
היא פשוט מתבוננת בזה ,כדי לקבל את הקואורדינטות של התשוקות
.ללמוד איך לעשות את זה, איך להתרגש
,אחר כך הסר את כיסוי העיניים, בבקשה..."
ושב על הפנים שלי"
ותן לי אגרוף בבטן"
כדי להכריח אותי" ."לדחוף את הלשון שלי לאחוריך
הרעיון של פנטסיה בפסיכואנליזה .הוא מאוד מעורפל
,מצד אחד .יש לנו את ההיבט המרגיע של הפנטסיה
המורה לפסנתר" משחק עם ההיבט" .ההפוך של הפנטסיה
פנטסיה כהתפרצות של תשוקות .פראיות, בלתי נסבלות
מה שמצאנו באמצע הסרט ,הוא כנראה, ניתן לטעון
האקט מיני המדכא ביותר .בכל ההיסטוריה של הקולנוע
כאילו כדי להעניש אותה
,על גילוי הפנטסיה במכתבה אליו
הוא, פשוטו כמשמעו, מגלם את הפנטסיה שלה ,בדרך שהוא עושה איתה אהבה
מה שכמובן אומר .שהפנטסיה אבודה עבורה
,כאשר פנטסיה מתפוררת ,אתה לא מקבל את המציאות
אתה מקבל ממשי מסויט
טראומטי מדי מכדי שיחווה .כמציאות רגילה
.זו תהיה הגדרה אחרת של סיוט
.גיהינום הוא כאן
,גן עדן, לפחות גן עדן מעוות זה .הוא גיהינום
.תפסיק, בבקשה
אי אפשר כאן רק לשפוך החוצה ,את המים המלוכלכים
,את כל הפנטסיות הסוטות ,המוגזמות האלה וכן הלאה
,ורק לשמור את התינוק הבריא, הנקי
,נורמלי, סטרייט או אפילו הומוסקסואל ,לא משנה
.אבל איזה מין נורמלי, פוליטיקלי קורקט
.אתה לא יכול לעשות את זה
מה אם נזרוק את התינוק ?ונשמור רק את המים המלוכלכים
:ונגדיר זאת כבעיה .איך להתמודד עם מים מלוכלכים
ולעשות קצת סדר .במים המלוכלכים של הפנטסיות
זה אני חושב בדיוק מה שקורה .למשל ב"כחול" של קישלובסקי
?במהלך... היית בהכרה
...צר לי להודיע ​​לך
?האם את יודעת
...בעלך
.מת בתאונה
.וודאי לא היית בהכרה
?אנה
.כן, גם הבת שלך
,אתה יכול לארגן, אנשים עושים את זה .את חייך באבל על האובייקט האבוד
ג'ולי, ב"כחול", מגלה
שבעלה לא היה .מה שהיא חשבה שהוא
,שהוא רימה אותה .שהייתה לו מאהבת ושהיא בהריון
,זהו האובדן המפחיד ביותר
שבו כל הקואורדינטות .של המציאות שלך מתפוררות
.הבעיה היא איך לשקם את עצמך
,בסצנה קצרה ונפלאה ,הגיבורה של "כחול", לאחר שחזרה הביתה
מוצאת שם על הרצפה
,שגר של עכברים שזה עתה נולדו .זוחלת סביב אמם
.סצנה זו מפחידה אותה
היא חשופה במידה מוגזמת .לחיים בחוסר המשמעות האכזרי שלהם
מה שהיא מצליחה לעשות בסוף
הוא להשיג ריחוק מתאים .כלפי המציאות
זה מה שקורה בצילום המעגלי המפורסם
,שבו אנו עוברים מהפנים של ג'ולי .בזמן שהיא עושה אהבה
השעיה קסומה זו ,של מגבלות זמן ומרחב
,ציפה חופשית זו במרחב הפנטסיה
...אינה מרחיקה אותנו מהמציאות
אם אין לי אהבה
היא מאפשרת לנו... .להתקרב אל המציאות
אני כלום
היא מסמנת את הקואורדינטות
מה שמאפשר לה לחוות .את המציאות שלה שוב כמשמעותית
,כאילו הלקח הוא ,לא רק לגברים אלא גם לנשים
,שאתה יכול לקיים יחסי מין, יחסים מיניים
.רק באמצעות התמיכה של הפנטסיה
,הבעיה כמובן היא ?האם הפנטסיה הזו מוקמת מחדש
האם זהו האופק האולטימטיבי ?של החוויה שלנו
התפקוד של מוסיקה כאן ,הוא בדיוק זה של פטיש
של איזו נוכחות מרתקת
שתפקידה הוא .להסתיר את התהום של החרדה
מוסיקה כאן היא מה ,שעל פי מרקס היא הדת
.סוג של אופיום להמונים
,אופיום שצריך להרדים אותנו ,להכניס אותנו לסוג של אושר עילאי שקרי
אשר מאפשר לנו להימנע .מהתהום של חרדה בלתי נסבלת
,אנו רואים את ג'ולי בוכה .אבל דרך זכוכית
,זכוכית זו מייצגת, אני חושב .את הפנטסיה המוקמת מחדש
,אלה, אני מתפתה לומר .הדמעות של האושר
אני יכול להתאבל עכשיו כי" ."זה כבר לא משפיע עליי באופן מיידי
,כחול" מציע איחוד מיסטי זה"
,פנטסיה מחודשת .כמקיים את היחס שלנו אל העולם
אבל המחיר שאנחנו משלמים הוא
שאיזה רגע אותנטי קיצוני של קבלת החרדה
כמונחת בבסיסו .של המצב האנושי הולך לאיבוד
אם בכלל, חרדה ברמה הקולית
.היא שתיקה
.זו דממה. זו זעקה אילמת
,ב"ציפורים" של היצ'קוק
,כאשר האם ,כמובן, מי אם לא האם
,מוצאת את השכן המת ,עיניו נוקרו על ידי הציפורים
,היא צועקת, אבל הצעקה .פשוטו כמשמעו, נשארת תקועה בגרונה
אם נחזור מהקולנוע ,לחיים האמיתיים כביכול
הלקח האולטימטיבי של פסיכואנליזה
הוא שבדיוק אותו דבר נכון ,לגבי חווית החיים האמיתיים שלנו
.שרגשות כשלעצמם מטעים
,אין רגשות מסוימים, מזויפים במיוחד ,כי, כפי שפרויד טוען ממש
הרגש היחיד שאינו מוליך שולל .הוא חרדה
.כל הרגשות האחרים הם מזויפים
,אז, כמובן, הבעיה כאן היא האם אנחנו מסוגלים
,לפגוש בקולנוע את רגש החרדה
?או האם קולנוע כשלעצמו הוא מזויף
,קולנוע, כאמנות של מראית עין .אומר לנו משהו על המציאות עצמה
זה אומר לנו משהו על האופן .שבו המציאות יוצרת את עצמה
!לא לשם
.ריפלי
.ריפלי, בחייך
ריפלי, אין לנו זמן .לטיול כאן
.ריפלי, לא
ישנה תאוריה גנוסטית ישנה ,שהעולם שלנו לא נוצר בצורה מושלמת
שהאל שברא את העולם שלנו ,היה אידיוט שנכשל בעבודה
כך שהעולם שלנו .הוא בריאה חצי גמורה
.יש חללים, פתחים, פערים
.זה לא ממשי באופן מלא, קיים באופן מלא
בסצנה הנפלאה בפרק האחרון ,של סאגת הנוסע השמיני
,הנוסע השמיני - התחייה", כאשר ריפלי"
,ריפלי המשובטת ,נכנסת לחדר מסתורי
,היא נתקלת בגרסה הקודמת .שלא הצליחה, של עצמה
.של השיבוט של עצמה
,רק יצור מזועזע
,ישות קטנה דמוית עובר .ואז צורות יותר מפותחות
לבסוף, יצור ,שנראה כמעט כמוה
.אבל גפיה הן כמו של המפלצת
.הרגי אותי
משמעות הדבר היא כי כל הזמן ,ההתגלמויות החלופיות הקודמות שלנו
,מה שהיינו יכולים להיות ,אבל איננו
שגרסות חלופיות אלה של עצמנו .רודפות אותנו
זהו ההיבט האונטולוגי של המציאות ,שאנו מקבלים כאן
.כאילו זה יקום לא גמור
,זו, אני חושב .תחושה מאוד מודרנית
דרך אונטולוגיה כזו של מציאות לא גמורה
הפך הקולנוע .לאמנות מודרנית באמת
- חלק שלישי -
כל הסרטים המודרניים הם בסופו של דבר סרטים על
האפשרות או חוסר האפשרות .לעשות סרט
זהו סיפור עצוב .על העיירה דוגוויל
דוגוויל היתה בהרי הרוקי ,בארה"ב
כאן, היכן שהכביש .הגיע לסופו המוחלט
בסמוך לכניסה למכרה הכסף .הישן והנטוש
,תושבי דוגוויל היו אנשים טובים .והם אהבו את העיירה שלהם
עם פון טרייר, זו לא רק ...הבעיה של אמונה במובן של
האם אנשים באופן כללי ,עדיין מאמינים היום
,מקומה של דת היום .וכן הלאה
אלא גם, באופן רפלקסיבי ,או אלגורי
השאלה של האמונה .בקולנוע עצמו
כיצד לגרום לאנשים היום ?עדיין להאמין בקסם של הקולנוע
בדוגוויל, הכל .מבוים על סט
,אוקיי, זה קורה לעתים קרובות בקולנוע .אבל כאן הסט מוצג כסט
הפעילות מתרחשת ,בדוגוויל, עיירה קטנה
.אבל אין בתים ,יש רק קווים על הרצפה
,המסמנים כי זה הבית .זה הרחוב
הדבר המסתורי הוא, שזה .אינו מונע הזדהות מצדנו
,אם כבר
זה גורם לנו להכנס אפילו יותר .למתחים של החיים הפנימיים
?ראית את גרייס
.היא נמצאת אצלי
?האם היא עסוקה- כבר לא. היכנס פנימה-
,זה לא שאמונה תמימה מתערערת .מפורקת באמצעות אירוניה
פון טרייר רוצה להיות .רציני עם הקסם
האירוניה מגויסת .כדי לגרום לנו להאמין
ושוב, גרייס נמלטה בנס מרודפיה
.בסיועם של אנשי דוגוויל
,כולם חיפו עליה כולל צ'אק, שנאלץ להודות
שזה היה כנראה הכובע של טום .שנראה לו בטעות כה חשוד
המסתורין הוא, שגם אם אנחנו יודעים ,שזה רק מבוים, שזה בדיוני
.זה עדיין מרתק אותנו
.זהו הקסם הבסיסי
,אתם עדים לאיזו סצנה מפתה
,ואז מראים לכם שזו רק הצגה ,מכונות במה מאחור
.אבל אתם עדיין מוקסמים על ידי זה .האשליה נמשכת
,יש משהו אמיתי באשליה .אמיתי יותר מאשר במציאות שמאחוריה
אל תעוררו את זעמו !של עוץ הגדול והחזק
!אמרתי לחזור מחר
,אם היית באמת גדול וחזק .היית מקיים את ההבטחות שלך
האם את מתיימרת למתוח ביקורת ?על עוץ הגדול
!יצור כפוי טובה שכמוך
אתם בני מזל שקיבלתם ראיון למחר
!במקום עשרים שנים מהיום
.עוץ הגדול אמר דברו
אל תשימו לב .לאדם שמאחורי הווילון
.עוץ הגדול... דיבר
?מי אתה- ...אני, ובכן-
אני הקוסם הגדול והחזק .מארץ עוץ
מה שאנו יכולים ללמוד ,"מסרט כמו "הקוסם מארץ עוץ
הוא איך ההיגיון של דה-מיסטיפיקציה .אינו מספיק
,זה לא מספיק לומר
אוקיי, זו פשוט הצגה גדולה" ,כדי להרשים את האנשים
,"מה שעומד מאחוריו הוא רק זקן צנוע" .וכן הלאה
,ליתר דיוק, בדרך כלשהי .יש יותר אמת במראה הזה
,למראית העין יש השפעה .אמת משלה
מה לגבי הלב ?שהבטחת לאיש הפח
...ובכן
והאומץ שהבטחת ?לאריה הפחדן
?והמוח של הדחליל- ?והמוח של הדחליל-
.באמת, כל אחד יכול להיות בעל מוח .זוהי סחורה מאוד בינונית
כל יצור מוג-לב שזוחל על האדמה
או חומק דרך .ים מרופש יש לו מוח
,מהיכן שאני בא, יש לנו אוניברסיטאות היכלות נהדרים של למידה
לשם אנשים הולכים .כדי להפוך להוגים גדולים
,וכשהם יוצאים הם חושבים מחשבות עמוקות
ועם לא יותר מוח .ממה שיש לך
.אבל יש להם דבר אחד שאין לך !תעודה
לכן, מכוח הסמכות שהוקנתה לי
על ידי האוניברסיטאטוס קומיטיאטום ,אי פלוראביס אונום
הריני מעניק לך .Th.D את תואר הכבוד של
?.Th.D- .זה דוקטור למחשבולוגיה-
סכום השורשים המרובעים של כל שתיים מצלעותיו של משולש שווה שוקיים
שווה לשורש הריבועי .של הצד הנותר
!אה, שמחה, התלהבות !יש לי מוח
,וזהו הפרדוקס של הקולנוע .הפרדוקס של אמונה
אנחנו לא פשוט מאמינים .או לא מאמינים
אנחנו תמיד מאמינים .בסוג של מצב מותנה
,אני יודע טוב מאוד שזה מזויף
אבל, בכל זאת, אני נותן לעצמי .להיות מושפע מבחינה רגשית
?מה שלומכם
מר קרל ליאמלי מרגיש שזה יהיה קצת אכזרי להציג סרט זה
בלי להקדים .אזהרה ידידותית
אנו עומדים לגולל ,את סיפורו של פרנקנשטיין
איש מדע, שביקש ליצור אדם בדמותו שלו
.מבלי לחשוב על אלוהים
מישהו אומר לנו ,אתם צריכים לחוות את הזוועה
.אנחנו עושים את זה
אז אם מישהו מכם מרגיש שאינו רוצה ,להעמיד את עצביו במתח שכזה
...עכשיו היא ההזדמנות שלך .ובכן, אנחנו הזהרנו אתכם
,גבירותיי ורבותיי ,צעיר וזקן
,זה אולי נראה הליך יוצא דופן .לדבר אליכם לפני שהסרט מתחיל
.אבל יש לנו נושא יוצא דופן
,מאחורי, לא אדום, זה הוליווד ,אלא וילון שחור
,ססיל דה מיל עצמו מופיע
ונותן לנו שיעור על איך לסיפור עשרת הדיברות ומשה
יש רלוונטיות רבה היום כאשר אנו נלחמים
,בסכנת הטוטליטריות הקומוניסטית .וכן הלאה, נותן לנו את כל הרמזים
?האם בני אדם הם רכושה של המדינה
?או שהם נשמות חופשיות תחת אלוהים
אותו קרב ממשיך .ברחבי העולם היום
האדון הנסתר השולט באירועים
יכול להיות מוגדר גם ,כאידיאולוגיה בהתגלמותה
במובן של מרחב .אשר מארגן את התשוקות שלנו
?והשם שלך ?מה לעזאזל השם שלך
,'ב"כביש אבוד" של דיוויד לינץ ,יש לנו את איש המסתורין
,שמייצג את הקולנוען .אפילו במאי
תארו לעצמכם מישהו שיש לו ,גישה ישירה לחיים הפנימיים שלכם
,לפנטסיות הכמוסות ביותר שלכם
למה שאפילו אתה .לא רוצה לדעת על עצמך
?אנחנו כבר נפגשנו בעבר, לא
.אני לא חושב כך
?איפה אתה חושב שנפגשנו
?בבית שלך, אתה לא זוכר
הדרך הטובה ביותר לדמיין ,מהו איש המסתורין
היא לדמיין מישהו .שלא רוצה שום דבר מאתנו
?מה זאת אומרת ?אתה איפה עכשיו
.בבית שלך
.זה מטורף, בנאדם
.התקשר אליי
זוהי האימה האמיתית .של איש המסתורין הזה
לא איזה כוונות רעות, שטניות .וכן הלאה
רק העובדה שכאשר הוא ,הוא ניצב לפניך
.הוא, כביכול, רואה דרכך
.אמרתי לך שאני כאן
?איך עשית את זה
.תשאל אותי
?איך נכנסת לתוך הבית שלי- .אתה הזמנת אותי-
.זה לא מהרגלי ללכת לאן שאינני רצוי
,זה כמו בית המשפט ברומנים של קפקא
,שם בית המשפט, או החוק .מגיע רק כאשר אתה מבקש אותו
?אוו! למה שהוא יעשה את זה
?מוזר ביותר. מה לכל הרוחות
היצ'קוק היה אובססיבי .לנושא הזה של מניפולציה רגשית
החלום שלו היה אפילו ,שמתישהו בעתיד
כבר לא נצטרך ,לצלם נרטיבים
המוח שלנו יהיה מחובר באופן ישיר לאיזו מכונה
והבמאי יצטרך רק ללחוץ על כפתורים שונים
והרגשות המתאימים .יתעוררו בתודעתנו
!הן באות. הן באות
,מה יש לבמאים כמו היצ'קוק ,'טרקובסקי, קישלובסקי, לינץ
?במשותף
.אוטונומיה מסוימת של צורה קולנועית
צורה אינה באה רק כדי .להביע, לבטא תוכן
.יש לה מסר משלה
אצל היצ'קוק, יש לנו את המוטיב של אדם התלוי מעל תהום
.בידו של אדם אחר
."הדוגמא הראשונה, "חבלן
."חלון אחורי"
."ואז יש לנו ב"לתפוס גנב
,יש לך אולם מלא שם למטה .החלי בהופעה
."ואז ב"מזימות בינלאומיות
."וכמובן, ב"ורטיגו
אז אנחנו רואים כאן .את אותו מוטיב חזותי חוזר על עצמו
אני חושב שזה לא נכון לחפש כאן .משמעות משותפת, עמוקה יותר
כמה תיאורטיקנים צרפתים טענו
שהעיסוק כאן הוא .במוטיב של נפילה וגאולה
.אני חושב שזה כבר לומר יותר מדי
אני חושב שמה שאנו עוסקים בו ,הוא סוג של מטריאליזם קולנועי
,שמתחת לרמה של המשמעות
,משמעות רוחנית ,אבל גם משמעות סיפורית פשוטה
,אנחנו מקבלים רמה בסיסית יותר ,של הצורות עצמן
,מתקשרות זו עם זו ,מתכתבות, מהדהדות, משקפות
.משתנות בהדרגה, הופכות אחת לשניה
,ורקע זה ,רקע של אב-מציאות
,ממשי שהוא דחוס יותר ,מהותי יותר מאשר המציאות הסיפורית
,הסיפור שאנו רואים
הוא זה שמספק את הדחיסות הנכונה .של החוויה הקולנועית
,"זהו העץ הענק לידו, ב"ורטיגו .מדלן וסקוטי נפגשים, כמעט מתחבקים
היכן שהמתח הארוטי שלהם .הופך בלתי נסבל
?מהו העץ הזה
אני חושב שזה עוד אחד מסדרת ,'הדברים הגדולים של היצ'קוק'
,כמו פסלי הר ראשמור .או, להביא דוגמא נוספת, כמו מובי דיק
.העץ הזה הוא לא רק אובייקט טבעי
,זהו, בתוך המרחב הנפשי שלנו
מה שבפסיכואנליזה .'נקרא 'הדבר
,זה ממש כאילו העץ הזה ,בעיוות הגודל שלו
מגלם משהו שיוצא ,מהמרחב הפנימי שלנו
הליבידו, האנרגיה המוגזמת .של הנפש שלנו
,אז כאן, אני חושב
אנו יכולים לראות כיצד סרטים .ופילוסופיה נפגשים
איך קולנוענים גדולים באמת .מאפשרים לנו לחשוב במונחים חזותיים
,אחרי שהציפורים תוקפות את העיר
פורצת שריפה ,בתחנת דלק
כאשר בחור זורק .גפרור בוער על הבנזין
!היי, אתה! היזהר! אל תפיל את הגפרור הזה !היזהר! צא משם
!אדוני, ברח- !היזהר-
החלק הראשון של הסצנה הקצרה הזאת .הוא סטנדרטי
אנחנו מקבלים את החילוף הסטנדרטי בין צילום של האש
,וצילום של האדם .מלאני במקרה זה, המסתכל עליה
.ואז משהו מוזר קורה
.אנחנו חותכים לגובה רב מעל העיר .אנו רואים את העיר כולה
אנו מקבלים את זה באופן אוטומטי .כצילום מכונן סטנדרטי
,כמו אחרי צילומי תקריב שמבלבלים אותנו
שמונעים אותנו ,מלקבל אוריינטציה ברורה
אנו צריכים צילום המאפשר לנו ,איזשהו מיפוי קוגניטיבי
.כך שנדע מה קורה
אבל אז, בדיוק באותו ההיגיון של 'הדבר' מהמרחב הפנימי
,שעולה מתוככם
קודם אנו שומעים את הקולות ,המאיימים, שהם קולות של ציפורים
,ואז ציפור אחת נכנסת ...ציפור נוספת נכנסת
,הצילום שהתקבל כניטראלי ,'מנקודת 'המבט של אלוהים
.הופך פתאום למבט מרושע
.המבט של הציפורים התוקפות עצמן
.ואנחנו נזרקים לתוך המצב הזה
ושוב, אנחנו יכולים להשתמש כאן ב"ציפורים" כפרק האחרון
ולקרוא לאחור סצנות קלאסיות .אחרות של היצ'קוק באותה הדרך
האם לא אותו הדבר בדיוק קורה
במה שאני מחשיב ,"כסצנה האולטימטיבית ב"פסיכו
,הרצח השני ?הרצח של הבלש ארבוגאסט
היצ'קוק מתמרן כאן בצורה מאוד מעודנת
את ההיגיון של מה שנקרא .הכחשת פטיש
,היגיון שאומר "...אני יודע טוב מאוד, אבל"
,אנו יודעים טוב מאוד כמה דברים ,אבל אנחנו לא באמת מאמינים בהם
,אז למרות שאנחנו יודעים שהם יקרו
אנו לא פחות מופתעים .כשהם קורים
,במקרה זה הכל מצביע לכיוון הרצח
,ובכל זאת, כשזה קורה .ההפתעה היא, אם בכלל, חזקה יותר
.זה מתחיל באופן היצ'קוקי סטנדרטי
.הוא מביט במעלה המדרגות
חילוף זה יוצר מתח היצ'קוקיאני
בין המבט של הסובייקט
,והמדרגות עצמן או, ליתר דיוק, החלל בראש המדרגות
,אשר מחזיר את המבט
ויוצר איזשהו .איום מוזר, בלתי נתפס
לאחר מכן מספקת המצלמה
,תמונה גיאומטרית ברורה מנקודת על ,'צילום מ'מבט האל
.של הסצנה כולה
זה כאילו כאן אנו עוברים ,מאלוהים כיוצר ניטראלי
.לאלוהים בזעמו השמימי והבלתי נסבל
הרוצח הזה הוא בשבילנו .מפלצת בלתי נתפסת
,אנחנו לא יודעים מי הוא
אבל משום שאנו נאלצים ,לתפוס את עמדתו של הרוצח
באופן מסוים אנו לא יודעים .מי אנחנו
כאילו אנו מגלים .מימד מפחיד בעצמנו
כאילו אנו נאלצים ,לפעול כבובה
ככלי שרת לרצונה .של אלוהות רשע אחרת
,זה לא כפי שהמטפיזיקה הקלאסית חושבת
אנחנו מבוהלים מכדי לקבל" ,את העובדה שאנו בני תמותה
.אנחנו רוצים להיות בני אלמוות". לא"
הדבר הנורא באמת .הוא להיות בן אלמוות
,נצח הוא הסיוט האמיתי .לא מוות
,הלורד ויידר
?אתה שומע אותי
אנחנו צריכים לזכור את הרגע המדויק ,כאשר האדם הרגיל, היומיומי
,בסדר, לא ממש יומיומי אבל האדם הרגיל שהוא אנקין סקייווקר
.הופך לדארת' ויידר
בסצנה זו כאשר רופאיו של הקיסר
,מרכיבים אותו מחדש, אחרי פציעות כבדות ,לדארת' ויידר
שהסצנות האלה הן בעריכה צולבת
,עם הסצנות של הנסיכה פאדמה .אשתו של אנקין, יולדת
.לוק
אז זה כאילו אנו עדים .להפיכתו של אנקין לאב
?אבל איזה סוג של אב
אב מפלצת .שלא רוצה להיות מת
,הנשימות העמוקות שלו הן קולו של האב
,האב הפרוידיאני, הקדמון ,האב המגונה, בעל העוצמה
.האב שלא רוצה למות
זה, אני חושב, הוא לכולנו
.האיום המגונה ביותר שאנו עדים לו
.אנחנו לא רוצים את אבותינו בחיים .אנחנו רוצים אותם מתים
האובייקט האולטימטיבי .של חרדה הוא אב חי
זה מביא אותנו למה שאנו צריכים באמת .'להיות קשובים לו בסרטו של דיוויד לינץ
כלומר, מה צריך להילקח ברצינות .ולא ברצינות בסרטיו
.אנחנו אוהבים את בן- .אנחנו אוהבים את בן-
.לחיי בן- .לחיי בן-
.לחיי בן
.לחיי בן- !תהיה מנומס-
.לחיי בן
פרנק הוא אחד מדמויות האב .המפחידות האלה, המגונות עד גיחוך
,"מלבד פרנק ב"קטיפה כחולה ,"יש לנו את ברון הארקונן ב"חולית
,"יש לנו את ויליאם דפו ב"לב פראי
."יש לנו את מר אדי ב"כביש אבוד
!אף פעם אל תיצמד מאחור! אף פעם
.תגיד לו שלא תיצמד מאחור- !אף פעם-
...אני לעולם לא א
האם אתה יודע כמה אורכי מכונית מזוינים
?נדרשים כדי לעצור מכונית ב 55 קמ"ש
!שישה אורכי מכונית מזוינים !זה 32 מטרים מזוינים, אדוני
,אם הייתי חייב לעצור פתאום !היית נכנס בי
אני רוצה שתשיג ספר הדרכה מזוין לנהיגה
,ואני רוצה שתלמד אותו !בן זונה
.אני רוצה לירוק פעם אחת על הראש שלך
.רק קצת רוק על הפנים שלך
.איזה פינוק
,אבל אני חושב שהמראה הזה .של קומדיה אלימה עד גיחוך, מטעה
אני חושב שדמויות האב המגוחכות הללו ,הן המוקד האתי
.'הנושא של כמעט כל סרטיו של דיוויד לינץ
!בואו נזדיין
!אני אזיין כל מה שזז
,סמכות אבהית, נורמלית היא אדם רגיל
,שכביכול .לובש פאלוס כסמל
יש לו משהו
.המספק את הסמכות הסמלית שלו
.זהו, בתאוריה הפסיכואנליטית, הפאלוס
.אתה לא פאלוס .יש לך פאלוס
,פאלוס הוא משהו המחובר אליך .כמו שהכתר של המלך הוא הפאלוס שלו
משהו שאתה שם עליך .וזה נותן לך סמכות
,כך שכאשר אתה מדבר ,זה לא אתה כאדם רגיל שמדבר
,אלא זו הסמכות הסמלית עצמה .החוק, המדינה, שמדברת דרכך
,אז דמויות האב האלה ,המגוחכות באופן מוגזם
זה לא פשוט זה ,שיש להם פאלוס
שיש להם פאלוס ,כסמל של הסמכות שלהם
.באופן מסוים, הם עצמם פאלוס
,זה עבור, אם הם עדיין קיימים ...סובייקט גברי נורמלי
זו היא החוויה מטילת האימה ביותר ,שאתה יכול לדמיין
,להיות הדבר עצמו באופן ישיר .להניח שאני פאלוס
וגדולתן הפרובוקטיבית
,של דמויות האב המגונות ,הלינצ'יאניות האלה
היא שלא רק שהם ,משוללי כל חרדה
,לא רק שהם לא מפחדים מזה
.הם לגמרי נהנים להיות זה
,הם ישויות חסרות פחד באמת ,מעבר לחיים ומוות
,מקבלים על עצמם בשמחה, כביכול ,את האלמותיות שלהם
.אנרגיית החיים הלא מסורסת שלהם
.אוקיי
זה מופיע בצורה מאוד יפה
בסצנה לקראת הסוף ,"ב"לב פראי
.בה בובי פרו נהרג
!עצרו, בני זונות
!זו המשטרה
הוא מקבל את סכנת החיים שהוא ,שרוי בה במעין חיוניות שופעת
וזה באמת כאשר ראשו מתפוצץ
זה כאילו אנו רואים את ראש הפין .נקרע לגזרים
.או, למען השם
.הממזר המסכן הזה
,ואז בסוף .הדמויות האלה מוקרבות
.אה, ג'פרי
.זה נגמר, ג'פרי
הז'אנר הקולנועי האהוב על יוסף סטאלין .היו מחזות זמר
,לא רק מחזות זמר הוליוודיים .אלא גם מחזות זמר סובייטיים
ישנה סדרה שלמה .של מה שנקרא מחזות זמר של הקולחוז
?למה .זה צריך להיות מוזר בעיננו
סטלין שהוא התגלמות הסגפנות .הקומוניסטית, הטרור, ו... מחזות זמר
התשובה שוב היא הרעיון .הפסיכואנליטי של האני-עליון
,אני-עליון הוא לא רק טרור מוגזם
,ציווי ללא תנאי ,דרישה להקרבה מוחלטת
,אלא באותו הזמן .תועבה, צחוק
וגאונותו של סרגיי אייזנשטיין .היא לנחש את הקשר הזה
,בסרטו האחרון ,שהוא דיוקן מוצפן של עידן סטאלין
,"איוון האיום: חלק שני"
שבגלל כל זה .נאסר לצפיה באופן מיידי
בסצנה הייחודית ,לקראת סוף הסרט
,אנו רואים את הצאר, איוון
,עורך מסיבה, משתעשע ,עם ה'אופריצניקי' שלו
השומרים הפרטיים שלו, בהם השתמש ,כדי לענות ולהרוג את אויביו
,משטרה חשאית, הקג"ב שלו, אם אתם רוצים .נראים מבצעים מחזמר מוסיקלי
,מחזמר מוסיקלי מגונה שמציג בדיוק את הסיפור
,על הריגת האצילים העשירים .האויבים העיקריים של איוון
!תנו לגרזנים להכות
.אז הטרור עצמו מבוים כמחזמר
והשערים נבקעו לשניים
עכשיו, מה לכל זה ?ולמציאות של טרור פוליטי
.האין זו רק אמנות, דמיון? לא
לא רק שמשפטי הראווה הפוליטיים במוסקבה באמצע וסוף שנות ה-30
,היו מופעי תיאטרון ,אסור לנו לשכוח זאת
,הם היו מבוימים היטב .מתורגלים בחזרות וכן הלאה
,יתרה מכך ,נורא כמו שזה נשמע
.יש בהם משהו קומי
האימה הייתה כל כך אכזרית ,שמהקורבנות
מי שנאלץ להתוודות ולבקש ,לעצמו עונש מוות וכן הלאה
נשלל מהם המינימום ,של כבוד אדם
,כך שהם התנהגו כמו בובות הם שתפו פעולה בדיאלוגים
שבאמת נשמעים כמו .מתוך אליס בארץ הפלאות
הם התנהגו כמו דמויות .מסרט מצויר
.אויב הציבור מספר אחד
אתה עומד לדין היום .על הפשעים שבצעת
.אנחנו נוכיח שאתה אשם
.רק תנסה לקבל זיכוי
,באמצע שנות ה-30
אולפני וולט דיסני הפיקו קריקטורה שלא תיאמן
...שנקראה יום הדין של פלוטו
!שתוק
,בה הכלב, פלוטו הידוע... ,נרדם, ובשנתו
,הוא נרדף, בחלום בלהות
על ידי חתולים שהיו כולם בעבר ,קורבנותיו, שהתעלל בהם
,הגוררים אותו לבית המשפט ,שבו משפט ממש, באמת סטליניסטי פוליטי
.מתקיים נגדו
.ראינו ושמענו מספיק
.חבר המושבעים, עשו את חובתכם
,ראו אותנו עושים את שלנו
,אנו מוצאים את הנאשם אשם .הוא אשם, הוא אשם
!הידד
,החוק הוא לא רק נוקשה ,אכזרי, עיוור
,באותו הזמן .הוא לועג לנו
יש הנאה מגונה .בעיסוק בחוק
,האשליה הבסיסית שלנו היום אינה להאמין
,במה שהוא רק פיקציה .להתייחס לבדיות ברצינות רבה מדי
,היא, להיפך .לא להתייחס לבדיות ברצינות מספקת
.אתה חושב שזה רק משחק? זו מציאות .זה אמיתי יותר ממה שנראה לך
,לדוגמא ,אנשים שמשחקים במשחקי וידאו
מאמצים פרסונת מסך .של סדיסט, אנס, לא משנה מה
,הרעיון הוא ,במציאות אני אדם חלש
...לכן על מנת
,להשלים את חולשתי בחיים האמיתיים... אני מאמץ את התדמית הכוזבת
,של אדם חזק, מופקר מינית .וכן הלאה וכן הלאה
.אז זו תהיה הקריאה הנאיבית
,אני רוצה להופיע כחזק יותר, פעיל יותר .כי בחיים האמיתיים, אני אדם חלש
אבל מה אם אנו קוראים את זה ?באופן הפוך
,האנס החזק והאכזרי הזה, נאמר .זהות זו היא האני האמיתי שלי
במובן זה שזו האמת הנפשית של עצמי
,וכי בחיים האמיתיים ,בגלל אילוצים חברתיים וכן הלאה
.אני לא יכול לגלם אותה
וכך, דווקא משום שאני חושב ,שזה רק משחק
,זו רק פרסונה ,דימוי עצמי שאני מאמץ במרחב וירטואלי
.אני יכול להיות שם הרבה יותר כנה
אני יכול לגלם שם זהות .הרבה יותר קרובה לאני האמיתי שלי
אנחנו צריכים את התירוץ של הבדיון .כדי להציג את מה שאנחנו באמת
,'סטאלקר" הוא סרט על 'אזור"
,שטח אסור שבו יש פסולת .שאריות של חייזרים המבקרים אותנו
ו'סטאלקרים' הם אנשים
שהתמחו בהברחת הזרים שרוצים לבקר במרחב הזה
.בו אתה מקבל הרבה חפצים קסומים
אבל העיקרי ביניהם הוא ,החדר באמצע המרחב הזה
,שבו, כך נטען .הרצונות שלך יתממשו
.אני יודע שאתם תתרגזו
...בכל אופן, אני חייב להגיד לכם
...אנו עומדים כעת... על הסף
.זה הרגע הכי החשוב בחיים שלכם
.אתם חייבים לדעת את זה
המשאלות הכמוסות ביותר .שלכם יתגשמו כאן
.הרצון הכנה ביותר .שנולד מסבל
.הניגוד בין "סולאריס" ו "סטאלקר" הוא ברור
ב"סולאריס", אנחנו מקבלים מכונת איד
כאובייקט המממש ,את הסיוטים שלך, תשוקות, פחדים
,עוד לפני שאתה מבקש את זה .כביכול
,ב"סטאלקר" זה הפוך
,אזור' שבו התשוקות שלך' ,המשאלות העמוקות ביותר מתממשות
בתנאי שאתה מסוגל .לגבש אותן
,ואת זה, כמובן .אתה אף פעם לא יכול
זו הסיבה שכולם נכשלים ברגע שהם .'מגיעים לשם, במרכזו של ה'אזור
,אתה רק עושה כסף !באמצעות... הייסורים שלנו
.זה אפילו לא הכסף
.אתה נהנה כאן .אתה כמו אלוהים כאן
,אתה, רימה צבועה .מחליט מי יחיה ומי ימות
!הוא בוחר, מחליט
,'עכשיו אני מבין למה אתם, ה'סטאלקרים .אף פעם לא נכנסים בעצמכם לחדר
,אתם מתענגים על כל הכוח הזה !המסתורין, הסמכות
?מה עוד יש לרצות
!זה לא נכון .אתה... אתה טועה
הפתרון של טרקובסקי למתח הזה .הוא זה של ערפול דתי
הדרך לצאת מהמבוי הסתום .זו מחווה של הקרבה עצמית
,שני סרטיו האחרונים ,"Sacrifice" ו "Nostalghia"
מסתיימים שניהם .בהתאבדותו של הגיבור
אבל אני לא חושב שזה מה שעושה .את טרקובסקי מעניין
מה שהופך אותו למעניין .זו עצם הצורה של סרטיו
טרקובסקי משתמש באלמנט החומרי
,של דחיסות טרום-נרטיבית .זמן עצמו
לפתע אנו מרגישים .את האינרציה הזו, חדגוניות של זמן
הזמן הוא לא רק מדיום קליל וניטראלי .שבתוכו הדברים קורים
.אנו מרגישים את הדחיסות של הזמן עצמו
דברים שאנו רואים .הם עוד סמנים של זמן
.הוא מטפל אפילו בבני אדם בדרך זו
אם נסתכל על הפנים הייחודיות ,של סטאלקר עצמו
זהו פרצוף של מישהו שנחשף ליותר מדי קרינה
,וכביכול, נרקב .מתפרק בעודו בחיים
התפוררות זו של המרקם החומרי של המציאות
.היא שמספקת את העומק הרוחני
,סובייקטים טרקובסקיאנים, כאשר הם מתפללים .הם לא מביטים מעלה, הם מסתכלים מטה
,"הם אפילו לפעמים, כמו ב"סטאלקר .מניחים את ראשם ישירות על האדמה
כאן, אני חושב, טרקובסקי משפיע עלינו ברמה
,שהיא הרבה יותר עמוקה הרבה יותר חיונית לניסיון שלנו
,מכל המוטיבים הרוחניים הסטנדרטים
לרומם את עצמנו .מעל למציאות החומרית וכן הלאה
אין שום דבר ספציפי .'באותו ה'אזור
זהו הוא אך ורק מקום .שבו גבול מסוים מוגדר
,אתה מגדיר גבול ,אתה שם אזור מסוים מחוץ לגבול
ולמרות שהדברים נשארו ,בדיוק כפי שהם היו
.זה נתפס כמקום אחר
בדיוק כמקום שעליו אתה יכול להקרין
,את האמונות שלך, הפחדים שלך .דברים מהמרחב הפנימי שלך
,במילים אחרות ה'אזור' הוא בסופו של דבר
.הלובן של המסך הקולנועי
לאנשי העיר הזו אנו תורמים את" ".'האנדרטה הזאת; 'שלום ושגשוג
אורות הכרך" של צ'פלין" היא אחת מאותן יצירות מופת
שהן באמת מתוחכמות מדי .למתוחכמים
.זהו סרט מטעה בפשטותו
,כאשר אנו מוקסמים על ידו
אנו נוטים להחמיץ את .מורכבותו והעידון הקיצוני שלו
הסצנה הראשונה של הסרט .כבר מספקת את הקואורדינטות
זהו מעין מיקרוקוסמוס .של כל אמנותו של צ'פלין
מהו מקור ?הגאוניות הקומית של צ'פלין
מהו המצב הקומי הארכיטיפי ?בסרטיו של צ'פלין
זה להיחשב בטעות למישהו ,או לתפקד כנקודה מטרידה
.ככתם מטריד
.הוא מעוות את המראה
,אז הוא רוצה למחוק את עצמו .לצאת מהתמונה
,או שאנשים אפילו לא מבחינים בו ,שמים לב אליו
.כך שהוא רוצה להתבלט
,או, אם הם מבחינים בו ,הוא נתפס בעיניהם באופן שגוי
.מזוהה כמה שהוא אינו
,הנווד מזוהה בטעות
על ידי נערה עיוורת ויפה ,שמוכרת פרחים בפינת רחוב
.כמיליונר
,הוא מקבל עליו את המשחק, עוזר לה
אפילו גונב כסף כדי לשלם עבור הניתוח .כדי להחזיר את ראייתה
,ואז, אחרי שהוא מרצה את העונש וחוזר .הוא מנסה למצוא אותה
ואני חושב שזו מטאפורה .לבעייתיות שלנו
,לעתים קרובות מדי ,כאשר אנו אוהבים מישהו
אנחנו לא מקבלים אותו או אותה .כפי שהאדם הוא למעשה
אנו מקבלים אותו או אותה ככל שהאדם הזה
.מתאים לקואורדינטות של הפנטסיה שלנו
,אנחנו שוגים בזיהוי .מזהים בטעות אותו או אותה
,ולכן, כאשר אנו מגלים שטעינו
.אהבה יכולה להפוך במהירות לאלימות
,אין דבר מסוכן יותר
קטלני יותר עבור האדם האהוב
,מאשר להיות אהוב, כביכול ,לא בשל מה שהוא או היא
.אלא משום התאמה לאידיאל
,במקרה זה .אהבה היא תמיד אהבה ממיתה
כאן זה לא רק הנווד כדמות בתוך הנרטיב של הסרט
,חושף את עצמו לנערתו האהובה
זה באותו הזמן ,צ'פלין כשחקן ובמאי
.חושף את עצמו לנו, הציבור
,אני חסר בושה, אני מציע את עצמי לכם"
."אבל באותו הזמן, אני מפחד"
הגאונות האמיתית של צ'פלין
נמצאת בדרך בה הוא הצליח לביים
את הרגע הפסיכולוגי של הכרה
,ברמה הצורנית ,מוסיקה, היבט חזותי
,ובה בעת .ברמת המשחק
,כאשר שתי הידיים נפגשות
הנערה לבסוף מזהה אותו .כמה שהוא
רגע זה הוא תמיד .מסוכן מאוד, פתטי
האהוב נופל אל מחוץ למסגרת ,של קואורדינטות האידיאליזציה
,סוף סוף שם .נחשף במערומיו הנפשיים
".הנה אני כמו מה שאני באמת"
ואני לא חושב שאנחנו צריכים .לקרוא זאת כהפי-אנד
.אנחנו לא יודעים מה יקרה
,יש לנו את הכיתוב ,הסוף", המסך משחיר"
.אך השירה ממשיכה
,כאילו הרגש עכשיו חזק מדי
.גולש אל מעבר למסגרת המסך
,על מנת להבין את העולם של היום .אנחנו צריכים קולנוע, פשוטו כמשמעו
רק בקולנוע אנו מקבלים
את אותו מימד חיוני איתו .אנו לא מוכנים להתעמת במציאות
אם אתה מחפש את מה שהוא במציאות ,ממשי יותר מהמציאות עצמה
.הסתכל לתוך הבדיון הקולנועי
:תרגום BoAzB